П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12707/20	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
                                   
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                    -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-            Кравченка К.В.
при секретарі                               -            Філімович І.М.
за участю: 
                    апелянта– ОСОБА_1 
                    представника відповідача – Запухлий Р.В.
                    представника третьої особи – ПономаренкоЛ.І.
  розглянувши в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській  області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про визнання протиправним та скасування  наказу №9-565/15-20 СГ від 18.05.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії,-
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області,за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство», в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ №9-565/15-20 СТГ від 18.05.2020 року та зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2, 0 га за межами населеного пункту с. Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області за межами пункту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що на виконання рішення суду по справі № 420/1665/19 18.05.2020 року відповідачем було видано наказ 9-565/15-20-СГ, яким позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав невідповідності ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, а саме: вказаний у клопотанні об`єкт відноситься до земель лісогосподарського призначення (згідно з відомостями Державного земельного кадастру).
Позивач вважає, що оскаржуваним наказом порушено земельне право позивача на безоплатне отримання земельної ділянки у власність на підставі ст.118 ЗК України.
Так, позивач зазначив, що позивачем додано видруківку екрану монітору із зображенням публічної кадастрової карти, з якої випливає, що спірна земельна ділянка розташована на відстані більш ніж 400 метрів від земель, що мають лісогосподарське призначення.
Таким чином, позивач вважає, що твердження відповідача про лісогосподарське призначення спірної земельної ділянки є хибними та не підтверджено відомостями ДЗК, а тому відмова відповідача, що викладена в наказі № 9-565/15-20-СГ від 18.05.2020 не може бути правомірною за відсутності в оспорюваному наказі законної мотивації для відмови.
Також позивач звернув увагу, що відповідач вже вдруге розглядає ту саму заяву позивача про надання дозволу, проте підстави та зміст відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, як у перший раз, та і другий раз суперечать ст. 118 ЗК України. Перший раз позивач оскаржував дії відповідача в рамках справи № 420/1665/19 та у задоволенні позовних вимог про зобов`язання видати наказ про надання дозволу було відмовлено та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача, надавши можливість скористатися начебто наявними дискреційними повноваженнями.
Позивач вважає, що у відповідача у складеній ситуації відсутні дискреційні повноваження, про що свідчить висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.04.2020 року по справі № 812/1313/18.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що відповідачем на підставі та у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України, ЗК України видано наказ від 18.05.2020 року №9-565/15-20 СГ про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення  земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту с. ЯблуницяЯремчанської міської ради, у зв`язку з невідповідністю частині 4 статті 122 ЗК України, а саме вказаний у клопотанні об`єкт відноситься до земель сільськогосподарського призначення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про визнання протиправним та скасування наказу №9-565/15-20 СГ від 18.05.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» №9-565/15-20 СГ від 18.05.2020 року.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 січня 2019 року з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840, 8 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).
На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення визнано встановлені обставини, які суперечать матеріалам справи, помилково визначено, що у справі не повністю з`ясовано важливі обставини, які мають значення для правильного прийняття рішення у справі, порушені норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, на думку апелянта, рішення підлягає зміні.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішення Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим, на думку апелянта, рішення підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .
30.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області з заявою про передачу у власність безоплатно земельної ділянки, що розташована за межами населеного пункту с. Яблуниця Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради орієнтовний розмір земельної ділянки до 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (01.03) з метою подальшого розміщення пасіки, господарських будівель для потреб пасічного господарства та жилого будинку. Бажана земельна ділянка розташована між земельною ділянкою з кадастровим номером № 2611093000:06:001:0006 та земельною ділянкою з кадастровим номером 2611093001:16:002:0070.
До клопотання позивач надав: копію всіх сторінок паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння реєстраційного номера платника податків, графічний малюнок із зазначенням місця розташування вибраної ділянки, копію першого аркушу Ветеринарно-санітарного паспорту пасіки, розташованої в Одеській області (а.с.9-15).
Листом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 05.03.2019 року вих. № М-137/0-202/0/20-19, відповідач, посилаючись на неможливість встановлення з долучених до клопотання матеріалів чи запитувана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с. Яблуниця, і чи відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Яблуниця Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради (а.с.4).
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року по справі № 420/1665/19 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою, що оформлена листом від 05.03.2019 року вих. № М-137/0-202/0/20-19.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.01.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території біля села Яблуниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області та надати відповідний дозвіл або відмовити у надані дозволу, виключно з підстав визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.
В іншій частині позову відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 року по справі № 420/1665/19 апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області  задоволено частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - змінено, виклавши третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції:
«Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 30 січня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2 гектара, що розташована за межами с. Яблуниця Яблунецької сільської ради Яремчанської міської ради.»
В решті - залишено без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року.
У постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 року по справі № 420/1665/19 зазначено таке: «При цьому, в межах спірних правовідносин позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в області з відповідною заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, а не із зверненням про надання інформації».
Між тим, за наслідками розгляду отриманої заяви суб`єкт владних повноважень мав прийняти відповідне управлінське рішення, а не направляти особі відповідь у формі листа.
Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що відправлений Головним управлінням Держгеокадастру лист, не може сприйматися судом як належна відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.
Крім того, варто зазначити, що позивачем у своїй заяві зазначено кадастрові номери земельних ділянок, розміщених навколо бажаної земельної ділянки, а також надано відповідні графічні матеріали, з яких Держгеокадастр, як розпорядник відповідної інформації, мав встановити місце бажаної особою ділянки.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суб`єктом владних повноважень допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду поданої позивачем заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.
При цьому, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним обставинам, а як наслідок помилково розцінено направлений Головним управлінням Держгеокадастру лист, як протиправну дію суб`єкта владних повноважень.
Між тим, колегією суддів не приймаються посилання апелянта на відсутність у позивача права на отримання бажаної земельної ділянки, так як правова оцінка останнім може бути надана судом лише при перевірці правомірності прийнятого за наслідком розгляду заяви позивача наказу Держгеокадастру».
В межах примусового виконання виконавчого листа від 09.01.2020 № 420/165/19, виданого Одеським окружним адміністративним судом відповідачем розглянуто заяву позивача від 30 січня 2019 року та видано наказ № 9-565/15-20 СГ від 18.05.2020 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», відповідно до якого відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту с. Яблуниця Яремчанскої міської ради Івано-Франківської області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з підстав невідповідності частині 4 статті 122 ЗК України, а саме вказаний у клопотанні об`єкт відноситься до земель лісогосподарського призначення (згідно з відомостями Державного земельного кадастру (а.с.8).
ГУ Дрежгекадастру в Івано-Франківській області надіслано до Відділу у м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області листа «Про розгляд клопотання щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та листом від 14.05.2020 року вих. № 226/415-20.0.331 Міське управління у Надвірнянському районі м. Яремчому направило відповідне викопіювання з кадастрової карти (а.с.49-51), відповідно до якого цільове призначення земельної ділянки, що розташована в межах 2611093000:06:001 для ведення лісового господарства  і пов`язаних послуг.
Також матеріалами справи підтверджено, що ГУ Дрежгекадастру в Івано-Франківській області після видання наказу та в ході розгляду даної справи направило до Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» лист від 28.12.2020 року №  19-9-0.6-7570/0/2-20 «Про надання інформації», в якому просило надати інформацію щодо цільового призначення спірної земельної ділянки та викопіювання з матеріалів лісовпорядкування Яремчанського лісництва, а саме кварталу, де розташована спірна земельна ділянка (та сусідні ділянки з кадастровим номером 2611093000:06:001:0006; 2611093001:16:002:0070), а також інформацію чи перебуває дана ділянка в користуванні Ворохтянського ЛГ. (а.с.54-55).
На цей лист відповідачем отримана відповідь Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» від 28.12.2020 року про те, що зазначена у листі земельна ділянка ймовірно відноситься до кварталу № 1 виділа № 8;9;10 Кремінцівського лісництва ДП «Ворохтянське ЛГ» (а.с. 57-58).
Позивач зазначав, що копія вказаного листа, яка подана до суду, не належним чином засвідчена.
Також до суду надано лист Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» від 24.03.2021 року № 635/0/1-21, в якому зазначено, що в результаті глибшого аналізу Публічної кадастрової кати України щодо земельної ділянки, що є предметом спору у цій справі, дана земельна ділянка відноситься до кварталу № 1 виділа: № 8;9;10 Кремінцівського лісництва ДП «Ворохтянське ЛГ» та на вищевказаний квартал та ділянки Ворохтянському державному лісовому підприємству видано державний акт на право постійного користування землею ІІ-Ф № 00018 від 11.05.2001 року, а також копію розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 07.02.1996 року № 85 з додатками «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» та рішення Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 09.08.1995 року «Про землі лісового фонду», в яких зазначено про передачу земель лісового фонду в постійне користування Ворохтянському держлісгоспу.
Суду надано копію державного акту на право постійного користування землею ІІ-Ф № 00018 від 11.05.2001 року, виданого Державному лісогосподарському підприємству, про передачу у постійне користування 318 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для ведення лісового господарства, відповідно до рішення Яблуницькою сільською радою від 09 січня 2001 року № 113.
Позивачем зроблений запит до виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області та отримано відповідь листом від 18.11.2020 року № 70/01-29/23 про те, що в справах переданих на зберігання до архівного відділу Яремчанської міської ради Яблуницькою сільською радою, рішення сільської ради № 113 від 09.01.2021 року  немає.
Тому позивач просить суд не приймати надані відповідачем докази, оскільки відносно них виникає сумнів щодо їх достовірності.
Не погоджуючись із зазначеним наказом, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Частково задовольняючі позовні вимоги суд прийшов до висновку, що відповідачем прийнято оскаржуваний наказ необґрунтовано тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що є правовою підставою для визнання протиправним та скасування наказу від 18.05.2020 року №9-565/15-20 СГ.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно з частиною другою статті 22 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель.
Код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі.
Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За змістом частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 ЗК України.
В силу положень статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність врегульовано  статтею 118 ЗК України.
Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України  громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Положеннями частини сьомої статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до частини восьмої статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.
За приписами частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Частиною десятою статті 118 ЗК України визначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
З матеріалів справи встановлено, що відмовляючи у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач виходив з підстав невідповідності ч.4 ст.122 ЗК України, а саме: те, що бажана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення (згідно з відомостями Державного земельного кадастру).
Водночас, досліджуючи матеріали справи та враховуючи доводи сторін,  суд апеляційної інстанції вважає, що викопіювання та інформація щодо земельної ділянки, не є достатнім доказом підтвердження того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового господарства, оскільки останні не містять позначення бажаної земельної ділянки на вказаному викопіюванні, а також інформації про те, що бажана земельна ділянка розташована саме в межах 2611093000:06:001.
А тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо визнання протиправним та скасування наказу головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 18.05.2020 року №9-565/15-20 СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення  проекту  землеустрою щодо відведення земельної ділянки».  
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 року у справі № 823/59/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У даній справі, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано положеннями  Земельного кодексу України.
Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі № 804/1469/17, від 14.08.2019 у справі № 0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі № 0640/4248/18 та від 28.11.2019 по справі № 803/1067/17.
У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано  ст.118 ЗК України.
Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:
- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою;
- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;
- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян документації із землеустрою;
- погодження документації із землеустрою в порядку, передбаченому  статтею 186-1 Земельного кодексу України;
- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність.
Отже, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 11.04.2018 у справі №806/2208/17 та від 22.12.2018 у справі №804/1469/17.
Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17, де ВП зазначила таке:
Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.
Окрім цього, ч. 3 ст. 245 КАС України  встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У постанові від 28.05.2020 року у справі № 819/654/17 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача, як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив у його задоволенні.
Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.
Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення у вигляді наказу, яким зобов`язати надати дозвіл позивачу на розробку документації із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.
У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.
На підставі зазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено в оскаржуваному наказі відповідача від 18 травня 2020 року № 9-565/15-20-СГ. Однак суд, в межах даної справи, не має повноважень досліджувати чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу.
За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимоги в частині саме зобов`язання прийняти рішення, яким надати дозвіл позивачу на розробку технічної документації.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 20.10.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Вербицька Н. В.