ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8028/21 Справа № 185/4318/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
                  суддів              -     Макарова М.О.,  Ткаченко І.Ю.,
                                     при секретарі  -     Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», третя особа Павлоградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи , - 
В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 15.01.2003 року, працюючи на підприємстві відповідача, її чоловік був смертельно травмований. По факту нещасного випадку було складено акт про нещасний випадок №2 від 30.01.2003 року. Смерть ОСОБА_2 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками нещасного випадку на виробництві. Винним у смерті чоловіка ОСОБА_2 , на думку позивача, є підприємство відповідача.
Внаслідок смерті чоловіка позивачу завдана моральна шкода, яку ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що вона втратила свого чоловіка, дитинство доньки пройшло без участі батька, позивач є вдовою, досі переживає загибель чоловіка, змушена переносити нервові потрясіння та душевні страждання.
       На підставі наведеного позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 500 000 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду, позивач  звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
               У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
               У відзиві на апеляційну скаргу третя особа посилається на неправильність висновків суду першої інстанції про обов`язок ФСС НВ відшкодувати позивачу моральну шкоду у зв`язку зі смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту №2 форми Н-1 «Про нещасний випадок на підприємстві» від 30.01.2003 року, 15 січня 2003 року о 15.30 год на ДВАТ «Шахта імені Героїв Космосу» ДХК «Павлоградвугілля» стався нещасний випадок з горноробочим очисного забою ОСОБА_2 , внаслідок якого останній помер (а.с.9-14).
Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , актовий запис №87 від 16 січня 2003 року (а.с.15).
Згідно зі свідоцтвом про одруження, актовий запис № 124 від 21 квітня 2000 року, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.136).
Правонаступником ДВАТ «Шахта імені Героїв Космосу» ДХК «Павлоградвугілля» є Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с.31-39).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що з вини відповідача з її чоловіком на підприємстві стався нещасний випадок, внаслідок якого він помер, у зв`язку з чим позивачу спричинено моральну шкоду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди позивачу внаслідок загибелі її чоловіка законом покладено на ФСС НВ, а не на підприємство відповідача.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,  від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Події, внаслідок яких у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української  РСР 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). 
Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»,   стаття 24 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин). 
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до  статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. 
У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. 
Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді цієї категорії справ зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР містить загальну норму, що регулює деліктні правовідносини. Моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю у 2003 році її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, за наявності для цього підстав повинна відшкодовуватися особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Зазначений висновок узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 212/7779/17 (провадження № 14-39348св18).
На підставі наведених норм права та висновків Верховного Суду апеляційний суд вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що моральну шкоду позивачу повинен відшкодовувати ФСС НВ, у зв”язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
       Матеріалами справи встановлено, що смерть чоловіка позивача, яка стала підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.
       Оскільки положеннями ст.  440-1 ЦК Української РСР передбачено, що фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах, то апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві.
Згідно з частиною першою статті 3, частиною четвертою статті 43 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці»  державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. 
       Частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
       При визначенні розміру суми відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.
       У пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” N 4 від 31.03.95 року роз”яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
        Відповідно до акту № 2 за формою Н-1 від 30 січня 2003 року про нещасний випадок, пов”язаний з виробництвом, який стався 15 січня 2003 року о 15.30 год з потерпілим ОСОБА_2 , посада ГРОЗ, комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві встановлено, що внаслідок розриву тягового ланцюга переміщений комбайн вдарив по голові потерпілого, а причинами настання нещасного випадку на виробництві стали: знаходження постраждалого у небезпечній зоні; невиконання інструкції по експлуатації комбайну КА 80 та ВСП, МГВМ дільниці в частині відсутності контролю за станом натягування тягового ланцюга, низька технологічна дисципліна серед робочих та ІТР дільниці № 5.
        Тобто з акту вбачається, що у настанні нещасного випадку є вина підприємства і самого потерпілого. 
        Враховуючи наявність вини потерпілого у нещасному випадку на виробництві, який став причиною його смерті, та моральних страждань, які вимушена переживати позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 250 000 грн.
На підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги   ОСОБА_1   до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (ЄДРПОУ 00178353) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду, завдану смертю чоловіка, у сумі 250 000 (двісті п”ятдесят тисяч) грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.О. Макаров

                                                                               І.Ю. Ткаченко