П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/17717/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко Анна Василівна   
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
06 грудня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Білої Л.М. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, щодо ненарахування та невиплати з 17.07.2018 щомісячної доплати до пенсії та з 02.09.2019 до заробітної плати у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, передбачених Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік,  відповідно до  ст.39 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області нарахувати та виплатити  щомісячної доплати до пенсії та до заробітної плати у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, передбачених Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік,  відповідно до  ст.39 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.   
В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт послався на недотримання судом першої інстанції норм матеріального права, що на думку останнього призвело до неправильного вирішення питання.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працює на посаді фахівця Бюджетної установи "Стадіон "Спартак"".
На своє звернення до відповідача отримала відповідь про те, що у Державному бюджеті не передбачені видатки для здійснення виплат відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.
За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, умови соціального захисту потерпілого населення визначено  Законом України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відповідно до ст. 39 Закону №796  (в редакції, чинній до 01 січня 2015 року, далі - Закон №796-ХІІ), громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
28 грудня 2014 року прийнято  Закон №76-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до  Закону №796-ХІІ  шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято  Закон №987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включив до  Закону №796-ХІІ  статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4  розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Так, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування  Законом №76-VIII  пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених  статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи  статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,  Закон № 76-VIII  у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених  Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої  статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей  53  і  60 Закону № 796-ХІІ  у редакціях, чинних до внесення змін  Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування  статті 39 Закону № 796-ХІІ  вказане Рішення не містить.
Таким чином, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція  статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції  Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням  статті 39 Законом № 987-VIII.
Стаття 39 у редакції  Закону №987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
Таким чином, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта -  статті 39 Закону № 796-ХІІ  до внесення змін  Законом № 76-VIII  спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року  статті 39 Закону № 796-ХІІ  у редакції  Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті  3,  8 Конституції України  та  стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії  Конституції України, її верховенство як  Основного Закону  держави на всій території України.
Так, предметом даного спору є нарахування та виплата Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області позивачу доплати за роботу на території радіоактивного забруднення,  передбаченої  статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  в редакції, чинній до 01 січня 2015 року.
Відповідно до  ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
При цьому, додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Тобто, доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, передбачена  статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  в редакції, чинній до 01 січня 2015 року, є додатковою заробітною платою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Крім того, згідно з п. 5 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 (Порядок №936) соціальні   виплати,   доплати (види допомоги), передбачені пунктами 6-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами – підприємцями відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
Відповідно до п. 6 Порядку №936 підприємства реєструються уповноваженим органом, для чого подають не пізніше ніж два місяці до початку кожного бюджетного року відомості про підприємство з визначенням кількості постраждалих осіб за категоріями отримувачів компенсацій та допомоги певних видів та кількості громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, за формою затвердженою Мінсоцполітики, і списки громадян із зазначенням прізвища, імені та по батькові, категорії, серії та номера посвідчення (за наявності), місця проживання (перебування), ідентифікаційного номера.
До 25     числа     місяця,   за   який   здійснюється   нарахування, підприємства подають до   уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою   компенсацій   та допомоги   певних   видів,   за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр   отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де   зазначаються   прізвище,   ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення,   ідентифікаційний   номер,   відомості   про   нараховані виплати,   суму   компенсацій   та   вид   допомоги.   
Керівники підприємств несуть персональну відповідальність   за своєчасність подання   розрахункових документів до уповноваженого органу та правильність призначення   і   нарахування   компенсаційних виплат та допомоги певних видів.
Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам   Казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків, що провадяться в установленому законодавством   порядку.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що нарахувати та виплачувати доплату позивачу за роботу на території радіоактивного забруднення, передбачену  статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  в редакції, чинній до 01 січня 2015 року, відповідач не повинен, оскільки в даному випадку не є роботодавцем позивача, а тому відсутні і підстави для задоволення позову.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Біла Л.М.