ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6322/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
в с т а н о в и л а:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ГУ ДФС у Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.04.2019 №0181938-5706-1007.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що за наявною у контролюючого органу інформацією позивач з 26.12.2006 є власником нежитлової будівлі по вул.Кирилівська у м.Києві загальною площею 521,8 м2.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що право власності на нежитлові приміщення по вул.Кирилівська у м.Києві припинено 21.12.2017, а тому у відповідача були відсутні підстав для нарахування податку на вказані приміщення за 2018 рік.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку письмового провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.04.2019 ГУ ДФС у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення №0181938-5706-1007 (а.с.12), яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 19426,61 грн.
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення неправомірним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування позивачу податку на майно, відмінне від земельної ділянки, у 2018 році, оскільки позивач відчужив нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , з моменту укладення Договору дарування нежилих приміщень від 21 грудня 2017 року.
Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Поняття, склад та порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки були введені в Податковий кодекс України з моменту його прийняття у 2010 році в ст. 265 розділу ХII «Місцеві податки та збори» ПК України. При цьому, згідно з п.п.265.1.1 п.265.1 ст. 265 ПК України (в редакції Закону № 2755-VІ від 02.12.2010) платниками цього податку визначені фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.
З 1 січня 2015 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, зокрема, розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості.
Податок на майно належить до місцевих податків та згідно з п.10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (п.п.10.1.1 п.10.1 ст. 10 ПК України).
Згідно з п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості надсилаються (вручаються) платнику податку - фізичній особі контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової або нежитлової нерухомості.
Приписами п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Базою оподаткування є загальна площа об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у праві власності фізичних осіб (п.п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).
Згідно з п.п. 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Таким чином, виключно власники відповідних об`єктів житлової або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Визначаючи обов`язок позивача зі сплати вказаного податку, відповідач стверджує, що відповідно до інформації ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 загальною площею 521,8 м2.
В той же час, саме дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або документи на право власності є підставою для визначення бази оподаткування та обчислення податку, а не інформація з ІС «Податковий блок».
З матеріалів справи вбачається, що позивач був власником Ѕ частина нежилих приміщень виробничого корпусу №1 (літ. Б), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.12.2004 (а.с.35-37) та від 26.12.2006 року (а.с.40-41).
В той же час, відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 21.12.2017 (а.с.30-37) належна позивачу Ѕ частина нежилих приміщень виробничого корпусу №1 (літ. Б), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Зазначений договір посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за №3876 та перехід права власності на вказані нежитлові приміщення підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.43).
Отже, з 21.12.2017 позивач не є власником Ѕ нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 загальною площею 521,8 м2, а тому відповідачем протиправно визначено його обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, оскільки ОСОБА_1 не є платником цього податку у вказаний період.
Наведена апелянтом інформація з ІС «Податковий блок» щодо наявності у позивача у власності відповідного нежитлового приміщення спростована матеріалами справи, а використання такої інформації для визначення бази оподаткування суперечить положенням чинного податкового законодавства, яке передбачає застосування для таких цілей саме дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або оригінали відповідних документів платника податків, зокрема документи на право власності.
З огляду на викладені обставини справи, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо протиправності спірного податкового повідомлення-рішення та наявності підстав для його скасування.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
Текст постанови виготовлено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                          Н.В.Безименна

Судді                                                                                                              В.О.Аліменко

                                                                                                              А.Ю.Кучма