ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1431/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/3203/19 Категорія: 307000000 	Льон О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       07 жовтня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І. 
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко Оксана Іларіївна про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, часткове припинення права власності та визнання права власності на частку у майні, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що вона 25.04.1997 року украла шлюб з ОСОБА_4 , від якого у них народилася донька ОСОБА_2 .
За час шлюбу, 22.12.2000 року ОСОБА_4 отримав у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Сушки Канівського району Черкаської області та в цьому ж році розпочалося будівництво на даній земельній ділянці житлового будинку, яке тривало до 2009 року і в грудні місяці було завершено.
Вважає, що незважаючи на те, що побудований у 2009 році житловий будинок зареєстровано на ім`я її чоловіка ОСОБА_4 , він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Сімейні стосунки з ОСОБА_4 в неї не склалися шлюб між ними розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.09.2014 року. Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер так і незареєструвавши право власності на житловий будинок з надвірними спорудами.
Після смерті її чоловіка документи на спірне майно зникли і до 05.12.2019 їй не будо відомо про готовність будинку до експлуатації, в органах БТІ зазначено, що житловий будинок було побудовано самочинно. Лише після отримання її дочкою – відповідачем ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, вона дізналася про те, що за ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірне будинковолодіння по 1/3 частині за кожним. 
На підставі викладеного з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд:
- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1954 в частині 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1955 в частині 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325;
- припинити за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину спадкового майна (житлового будинку та земельної ділянки);
- припинити за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину спадкового майна (житлового будинку та земельної ділянки);
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325.
Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко Оксана Іларіївна, про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними, часткове припинення права власності та визнання права власності на частку у майні – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 (три тисячі) грн.
Рішення суду мотивовано тим, що спірний житловий будинок побудований ОСОБА_4 , будівництво якого завершено у 2009 році та здано в експлуатацію, на час відкриття спадщини не був самочинним будівництвом. А тому твердження, представника відповідача – адвоката Костецького О.С. щодо не набуття колишнім чоловіком позивача за його життя права власності на нього суд оцінив критично. Інших доводів щодо наявності підстав вважати спірне майно особистою приватною власністю колишнього чоловіка ОСОБА_1 , відповідачами суду не заявлено та доказів на їх підтвердження не надано.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 по справі № 725/1776/18, а тому позивачу належить 1/2 частина спірного житлового будинку.
Оскільки суд прийшов до висновку про належність позивачу 1/2 частки спірного житлового будинку АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя, тому земельна ділянка на якій він розташований також є власністю позивача, а саме 1/2 її частини.
Так як спірний житловий будинок належав колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №№1954, 1955, видані ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки, порушують право ОСОБА_1 як співвласника будинку на володіння своєю часткою у спільному майні, тому наявні правові підстави (з урахуванням визначення частки позивача у спільному майні) для визнання частково недійсними спірних свідоцтв про право на спадщину за законом в частині 1/2 частки спадкового майна.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачем пред`явлено вимоги щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом виданих лише на ім`я ОСОБА_2 . Аналогічних, відповідних позовних вимог щодо свідоцтв виданих на ім`я відповідача ОСОБА_3 позивачем до суду не пред`явлено, а тому суд їх не розглядав, так як відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Щодо позовних вимог про припинення за відповідачами права власності на частку спадкового майна, а саме за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину успадкованих житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 , а за відповідачем ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину даного спадкового майна, суд першої інстанції вважав, що дані вимоги є похідними від вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у майні. Оскільки суд прийшов до висновку про порушене право ОСОБА_1 як співвласника майна подружжя на користування, володіння та розпорядження своєю часткою у спільному майні, тому дані позовні вимоги підлягають до задоволення.
Щодо пропуску строку позовної давності, судом першої інстанції зазначено, що позивачу будо достовірно відомо, що право власності на спільне майно подружжя було зареєстроване за її чоловіком ОСОБА_3 , саме тому 16.04.2015 нею було ініційовано подачу до Канівського міськрайонного суду Черкаської області (за місцем знаходження решти нерухомого спадкового майна) іншого позову про поділ спільного майна подружжя (справа №697/740/15-ц).
З тексту позовної заяви вбачається, що представником позивача було заявлено вимоги про виділення ОСОБА_1 у власність 1/2 частини будинковолодіння з надвірними спорудами та 1/2 частини земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.116-118 т.2). Крім того, у вказаній позовній заяві також зазначено, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом закінчується 26.09.2017.
Ухвалою Канівського міськрайонного суду №697/740/15-ц від 27.10.2015 позов ОСОБА_6 , діючого в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду.
Положеннями ч. 1 ст. 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.
Таким чином, враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що початком перебігу строку позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку у майні необхідно вважати час пред`явлення до Канівського міськрайонного суду Черкаської області позову про поділ спільного майна подружжя, яке є предметом розгляду у даній справі, оскільки на дану дату існували обставини, про які позивачу було достеменно відомо (заведення спадкової справи, прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_4 , реєстрація права власності на майно придбане у шлюбі за її колишнім чоловіком).
Саме тому, оскільки з 16.04.2015 до часу подання ОСОБА_1 даного позову сплинув трирічний строк позовної давності щодо вимоги про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, який представник відповідача просить застосувати, а тому суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 23.12.2019 звернулася до суду з позовом зі спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказуючи, що висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2015 році позивач зверталася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 27.10.2015 року вказану позовну заяву залишено без розгляду. Підставою для залишення позову без розгляду є подання позивачем до суду заяви про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки на спірний будинок не було зареєстрованого права власності так як він був самочинно збудований, а на спірну земельну ділянку були відсутні правовстановлюючі документи.
Звертає увагу суду, що у 2014 році вона зверталася до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання правочину недійсним. 21.02.2018 року рішенням суду позовні вимоги задоволено повністю.
У відповідності до статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
У разі застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, ураховуються норми Цивільного кодексу щодо зупинення позовної давності, а також наслідків подання позову після спливу позовної давності.
З урахуванням розміру майнових прав, визначених ст. 22 КпШС України, та у відповідності до правил переривання перебігу, встановлених ст. 264 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що строк позовної давності на вимоги ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя перервався у жовтні 2014 року та заново розпочався з 21.02.2018 року, тобто з дня винесення Печерським районним судом м. Києва рішення у справі.
Крім того, звернуто увагу суду на те, що на час розгляду справи 697/740/15-ц право власності на спірний будинок та земельну ділянку не було зареєстроване. Лише 05.12.2019 року за відповідачами було зареєстроване право власності, про що вона дізналася після дати реєстрації зазначеного майна.
Вказує, що дана позовна заява не є тотожною позовною заявою про поділ спільного майна подружжя.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_4 та ОСОБА_7 25.04.1997 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва, актовий запис №452, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 25.04.1997 (а.с.10 т.1).
Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мають спільну доньку – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.12.1997 (а.с.11 т.1).
З Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР №07-15-02-24 від 22.12.2000 вбачається, що ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Прохорівської сільської ради №64 від 15.12.2000 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована на території с. Сушки Прохорівської сільської ради, для обслуговування жилого будинку (а.с.12 т.1).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/8366/14-ц від 26.09.2014 (а.с.13-15 т.1) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва 25.04.1997, актовий запис №452 – розірвано.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 13.12.2014 вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Київ (а.с.16 т.1).
З свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстрованого в реєстрі за №1954, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. та виданого ОСОБА_2 на 1/3 частку житлового будинку вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями майна померлого за законом є ОСОБА_5 , 1928 року народження, ОСОБА_3 , 1988 року народження та ОСОБА_2 , 1997 року народження. Спадщина складається з житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, право власності ОСОБА_4 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.10.2019 за №33769216   (а.с.17-21 т.1).
З свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстрованого в реєстрі за №1955, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І., вбачається, що ОСОБА_2 також видано свідоцтво на 1/3 частку земельної ділянки, загальною площею 0,2500 га, розташованої в с. Сушки Канівського району Черкаської області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на землю ЧР №07-15-02-24, виданого Прохорівською сільською радою Канівського району Черкаської області 22.12.2000 (а.с.22-25 т.1).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).
За правилами частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до усталеної практики частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Отже, визначення частки ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя зумовлене саме відкриттям спадщини після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_4 , а тому визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки є належним способом захисту.
Враховуючи, що презумпція спільності майна подружжя під час розгляду справи не спростована, обґрунтованими є висновки суду про те, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина виключно щодо 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок, побудований ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі.
У таких висновках колегія суддів керується загальними правилами, які застосовуються і до визначення розміру частки у майні, що є у спільній сумісній власності.
За загальним правилом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наведена норма за аналогією закону підлягає застосуванню і до визначення розміру частки у майні, що є у спільній сумісній власності, без його поділу.
Зважаючи на наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що обґрунтованими є позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 на спірного будинку та Ѕ земельної ділянки.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про виділ її частки із майна, що є у спільній сумісній власності, про поділ такого майна, то такі вимоги не можуть бути розглянуті та вирішені судом у справі, яка переглядається.
Наслідком такого висновку є констатація того, що позивач є власником 1/2 частини спірного будинку, набутого колишнім подружжям під час шлюбу.
Щодо тверджень адвоката ОСОБА_8 , що спірний житловий будинок не може бути спільним майном подружжя, оскільки побудований колишнім чоловіком позивача самочинно, а тому останній за життя відповідно до ст. 376 ЦК України не набув права власності на нього, то колегія суддів, перевіривши зазначені доводи доходить наступного висновку.
Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого КП «ЧООБТІ» на замовлення ОСОБА_2 , що міститься в матеріалах справи (а.с.26-31 т.1), спірний житловий будинок (літ. А-2) є самочинною забудовою, рік побудови 2000. Даний технічний паспорт виготовлено станом на 19.04.2017.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний №185591005 від 22.10.2019 вбачається, що державним реєстратором ЦНАП виконавчого комітету Канівської міської ради Васильченком В.П. за заявою відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , право приватної власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загально площею 200,8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер: 7122087000:03:001:0325. Номер запису про право власності: 33769216 від 18.10.2019, номер об`єкта нерухомого майна: 1941840971220, підставою виникнення права власності зазначено – сертифікат ДАБІ, серія та номер:ЧК00002, виданий 08.12.2009, видавник: Інспекція ДАБК у Черкаській області (а.с.21 т.1).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем було зазначено, що будівництво спірного житлового будинку було завершено та здано в експлуатацію у 2009 році, про що заперечувалося у судовому засіданні представником відповідача - адвокатом Костецьким О.С. та повідомлено про те, що лише у 2019 році відповідачем ОСОБА_3 було введено в експлуатацію спірний житловий будинок та відповідно зареєстровано за померлим ОСОБА_4 право власності на дане нерухоме майно.
Вказані доводи суперечать Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний №185591005 від 22.10.2019, в якому зазначено, що сертифікат ДАБІ видано на спірний будинок 08.12.2009 року, тобто саме з цієї дати будинок вважається введеним в експлуатацію.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, чинній на час прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію) реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. 
До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону).
Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 (яка була чинною на час прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.
Відповідно до пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 08.10.2008 №923 (чинного на момент закінчення будівництва спірного житлового будинку) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами (далі - інспекція) за формою згідно з додатком 1. Сертифікат відповідності -   документ, що   засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.
Пунктом 17 Порядку передбачалося, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності.
Відповідно до пункту 20 Порядку, сертифікат відповідності є підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
У пунктах 40, 41 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено про те, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” та цим Порядком.
41. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку.
Оскільки на момент припинення шлюбних відносин сторін готовність спірного будинку становила 100 процентів, об`єкт був введений в експлуатацію у грудні 2009 року, а тому сам лише факт реєстрації даного будинку за ОСОБА_4 після розірвання шлюбу та його смерті, не є достатньою підставою для зміни правового статусу майна із спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність ОСОБА_4 .
Щодо земельної ділянки набутої ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з позивачем, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.
Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
На момент набуття права власності на земельну ділянку, позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , але враховуючи зазначені вище норми права, що діяли на момент приватизації земельної ділянки, слід дійти до висновку, що набута у власність земельна ділянка, в порядку приватизації, не може бути віднесена до спільного майна подружжя.
Разом з тим, згідно приписів ст. 30 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 № 561-XII) при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.
Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів та керуючись положеннями статті 120 ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є співвласниками будинку  АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, тому земельна ділянка на якій він розташований також є власністю позивача, а саме 1/2 її частини, з чим повністю погоджується колегія суддів.
Щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Судом першої інстанції встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві є його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та мати: ОСОБА_5 , які у встановлений законом порядок прийняли спадщину.
Усі спадкоємці отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема, кожний на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований, розміром 0,25 га, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325.
Спадкоємець ОСОБА_5 під час розгляду справи у суді померла, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом про смерть №6852 від 24.04.2020 (а.с.54 т.2), та за свого життя 01.11.2019 оформила договори дарування належних їй 1/3 часток житлового будинку та земельної ділянки на користь онука - відповідача ОСОБА_3 (а.с.57-60, 65-68 т.2).
Таким чином, частка ОСОБА_3 у спадковому майні збільшилася з 1/3 частки на 2/3 частки, саме тому представником позивача було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині припинення за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325, яку прийнято судом до розгляду.
Враховуючи, що спірний будинок належав колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оспорювані свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_2 на 1/3 частину будинку та 1/3 частину земельної ділянки, порушує право ОСОБА_1 як співвласника будинку та земельної ділянки на володіння своєю часткою у спільному майні, колегія суддів встановила наявність правових підстав (з урахуванням визначення частки позивача у спільному майні) для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в 1/2 частині, оскільки визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом у цілому порушуватиме права спадкоємця на право спадкування належної спадкодавцю частки у спільному майні, яку вона успадкувала за заповітом після смерті батька.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачем пред`явлено вимоги щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом виданих лише на ім`я ОСОБА_2 . Аналогічних, відповідних позовних вимог щодо свідоцтв виданих на ім`я відповідача ОСОБА_3 позивачем до суду не пред`явлено, а тому суд їх не розглядає, так як відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про припинення за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину спадкового майна є похідними вимогами від вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, які їй видані, тому саме в цій частині позовні вимоги також є обґрунтованими.
Оскільки вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, які видані на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позивачем не заявлені, а тому і вимоги про припинення права власності за ОСОБА_3 на 1/3 спадкового майна, також не підлягають до задоволення.
Колегія суддів з встановлених обставин справи та заявлених вимог, вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона не позбавлена можливості заявити такі вимоги до інших спадкоємців колишнього чоловіка за законом до суду в іншому провадженні.
Щодо застосування позовної давності
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.
Колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності у справі, яка переглядається, розпочався з 16.04.2015 року (тобто з часу подання позивачем до Канівського міськрайонного суду Черкаської області позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, а саме спірного домоволодіння та земельної ділянки, яка в подальшому залишена без розгляду), оскільки у даному випадку не йдеться мова про наявність спору між подружжям щодо спільності майна, а натомість йдеться про видачу спадкоємцям свідоцтв про право власності в порядку спадкування на весь будинок та земельну ділянку, а не на належні спадкодавцю частки у ньому, що свідчить про порушення прав та інтересів співвласника, а тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину на весь будинок та земельну ділянку, а не належні спадкодавцю частки у ньому.
Побідні висновки щодо початку перебігу позовної давності викладено у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18).
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Щодо витрат на правничу допомогу понесених відповідачем ОСОБА_3 у суді першої інстанції, то колегія суддів вважає, що їх розмір є підтвердженим та підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції задоволені в частині, тому йому підлягає компенсація понесених витрат на правничу допомогу за рахунок позивача у розмірі 1500 грн. 
Натомість з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3750 грн, а з ОСОБА_2 на користь позивача 7500 грн.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, колегія суддів, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11520, 45 грн, а з ОСОБА_2 – 13441,45 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року – скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1954 в частині 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.12.2019, зареєстроване в реєстрі за №1955 в частині 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325.
Припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована в с. Сушки Канівського р-ну Черкаської області, кадастровий номер 7122087000:03:001:0325.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7500 грн.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3750 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13441,45 грн.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11520, 45 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Судді: