ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5557/21 Справа № 212/3882/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/3882/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С. 
сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року, яке ухвалене суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 березня 2021 року -,

ВСТАНОВИВ:

У червні  2020  року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом, який уточнила 08 грудня 2020 року, до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя – квартири та рухомого майна в натурі і визнання права власності на частину квартири та нерухоме майно.
Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період з 20.07.1996 року по 24.05.2017 року. Від сімейно-шлюбних відносин сторони мають двох дітей.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами сумісно, за спільні грошові кошти, було придбане наступне майно: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску та причіп-фургон «SUNROLLER VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску. 
У відповідності до відповіді територіального сервісного центру № 1248 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, надісланої на адресу суду за відповідним запитом було встановлено, що автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 24 травня 2008 року був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, а 10 липня 2020 року у відповідності до заяви № 267313047 вказаний автомобіль в ТСЦ №1248 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 та транспортному засобу був наданий новий реєстраційний номер НОМЕР_3 . Також з вказаної відповіді вбачається, що причіп-фургон «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 23 травня 2012 року, який був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, також 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267385394 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 .
Отже, небажання відповідача вирішити спірне питання мирним шляхом, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, виділив їй, позивачці ОСОБА_1 , з спільного сумісного майна подружжя наступне: 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартістю 245176 гривень 00 копійок, визнав за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. 1/2 частину автомобіля «Volkswagen T5», VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 95665 гривень 00 копійок, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на її користь 95665 гривень 00 копійок. 1/2 частину причіп-фургону «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 77501 гривня 00 копійок, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на її користь 77501 гривню 00 копійок, а всього виділивши їй майно на загальну суму 418342 гривні 00 копійок.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року позов   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя – квартири та рухомого майна в натурі і визнання права власності на частину квартири та нерухоме майно – задоволено повністю.
Поділено спільне сумісне майно подружжя, виділено позивачці ОСОБА_1 з спільного сумісного майна подружжя наступне:
1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартістю 245176 гривень 00 копійок, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. 
1/2 частину автомобіля «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 95665 гривень 00 копійок, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 95665 гривень 00 копійок.
1/2 частину причіп-фургону «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 77501 гривня 00 копійок, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 77501 гривня 00 копійок.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить винести нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції, та стягнути з відповідача на користь позивачки вартість Ѕ частини автомобіля марки «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 49993,00 грн., стягнувши на користь позивачки з відповідача суму грошових коштів в розмірі 24996,50 грн. та вартість Ѕ частини причіп-фургону «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 10 100,00 грн., стягнувши на користь позивачки з відповідача суму грошових коштів в розмірі 5050,00 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що оскільки, він не отримував уточнену позовну заяву, ухвалу суду першої інстанції про її прийняття, він був позбавлений судом надати свої заперечення на позовну заяву у вигляді на уточнену позовну заяву, що призвело до винесення рішення, яким порушені його права та основний принцип цивільного права – змагальність та рівність сторін.
Відповідач не погоджується з розміром суми, яка з нього стягнута судом та вважає, що під час встановлення вартості майна, судом першої інстанції були прийняті докази, які не є належними.
Вказує, що звіти про вартість спірного автомобіля, квартири та причепу не місять інформації, що експерт має право здійснювати даний вид дослідження, також ці звіти не є експертними висновками, вартість майна визначена не судовим експертом, а експертом, який не внесений до реєстру суб`єктів оціночної діяльності, які мають повноваження щодо здійснення звітів. Також, вказує, що в звіті не вказано для чого виготовляється звіт, не має мети виконання звіту, більш того, за текстом звіту та рішенням суду мова йде про ринкову вартість, в той час, в цьому випадку, має бути визначена фактична вартість майна на дату звернення до суду.
Зазначає, що він, вже після розірвання шлюбу, не повинен був отримувати згоду колишньої дружини та повідомляти її про продаж транспортних засобів, тому він і здійснив їх продаж.
Вартість транспортних засобів, з урахуванням їх технічного стану на дату продажу, становить 60093,00 грн., що є фактичною вартістю майна, яке було набуте під час шлюбу, і тому він не заперечує щодо стягнення з нього на користь позивачки Ѕ частини від вартості реалізованого майна.
На думку відповідача, оскільки він був позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи, на його адресу не надходили судові повістки та виклики до суду, вартість рухомого майна взагалі не була йому відома, він не мав можливості долучити договори про реалізацію майна, до матеріалів справи, тому долучає їх до апеляційної скарги та просить їх взяти до уваги. 
Також, відповідач не погоджується з розміром вартості спірної квартири та долучає до апеляційної скарги копію звіту, який був виготовлений ним за для встановлення її дійсної вартості.
Вважає, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В той час коли під час винесення рішення, вартість майна була визначена на підставі можливої, вірогідної ринкової ціни, що є неприпустимим та суперечить справедливому та об`єктивному розгляду справи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача,представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Савченко В.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  20.07.1996 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РВК міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 325.
Від шлюбу сторони мають двох дітей – синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 212/2697/17), яке набрало законної сили 06 червня 2017 року.
За період шлюбу подружжям було придбане наступне майно: 
1. 09 листопада 1998 року на підставі договору купівлі – продажу придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. за реєстром №4330, право власності на вказану квартиру було зареєстровано у Криворізькому бюро технічної інвентаризації 18 грудня 1998 року в реєстрову книгу під №4/3ПВ-138 запис 138. Вартість зазначеної квартири згідно звіту про оцінку майна, станом на 25 травня 2020 рік, становить 490 352 гривні 00 копійок. 
2. Автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 24 травня 2008 року та вартість якого згідно звіту про оцінку майна, станом на 27 травня 2020 року, становить 191 330 гривень 00 копійок. 
3. Причіп-фургон «SUNROLLER VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , який було зареєстровано 23 травня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 та вартість якого згідно звіту про оцінку майна, станом на 27 травня 2020 року, становить 155 002 грн. 00 коп.
Відповідно до висновків щодо вартості майна подружжя її загальна вартість становить : 490 352 гривні 00 копійок (квартира) + 191 330 гривень 00 копійок (Автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску) та 155 002 грн. 00 коп. (причіп-фургон «SUNROLLER VIN-VU2495S13YR000517, 2000 року випуску). Таким чином загальна вартість спільного майна подружжя становить 836 684 грн. 00 коп.
Згідно відповіді Територіального сервісного центру №1248 РСЦ ГСЦ МВС від 14 листопада 2020 року, автомобіль «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 24 травня 2008 року був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області. 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267313047 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 та транспортному засобу був наданий новий реєстраційний номер НОМЕР_3 . 
Також з вказаної відповіді вбачається, що причіп-фургон «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 23 травня 2012 року який був зареєстрований на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 в ТСЦ №1243 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, 10 липня 2020 року у відповідності до заяви №267385394 був перереєстрований на ім`я нового власника - ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Врахував, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, було придбано зазначене вище нерухоме та рухоме майно, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому суд визнав вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, з урахуванням вищевикладеного спірне майно, яке було придбане за час шлюбу між сторонами є спільною сумісною власністю подружжя - тобто кожному з них належить 1/2 частина даного майна.
Оскільки вищевказані транспортні засоби, які є спільним сумісним майном колишнього подружжя, та які було відчужено відповідачем без згоди колишньої дружини (іншого співвласника), що встановлено судом першої інстанції, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини транспортних засобів, у розмірі 95665 гривень 00 копійок та у розмірі 77501 гривня 00 копійок.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись презумпцією спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірне майно, яке було придбане сторонами за час їхнього шлюбу є спільною сумісною власністю, тобто кожному з них належить Ѕ частина цього майна.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо незгоди з розміром вартості спірної квартири та у зв`язку з цим долучення до апеляційної скарги звіту про вартість квартири, колегія суддів не бере до уваги, оскільки оскаржуваним рішенням квартира поділена по Ѕ частині кожному з подружжя та визнано право власності.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який  виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, та причіпу-фургону, має бути письмова згода другого з подружжя, посвідчена нотаріально.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
У зв`язку з вищевикладеним колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він, вже після розірвання шлюбу, не повинен був отримувати згоду колишньої дружини та повідомляти її про продаж транспортними засобами, тому він і здійснив їх продаж.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».
Як встановлено судом, спірні транспортні засоби, які є спільним сумісним майном колишнього подружжя, та які відчужено відповідачем ОСОБА_2 та, з огляду на відсутність доказів наявності згоди дружини на таке відчуження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 відчужив транспортні засоби, що є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди дружини ОСОБА_1 . 
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на грошову компенсацію у розмірі половини вартості відчуженого майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного відчуженого майна, суд першої інстанції виходив з висновку щодо вартості майна подружжя від 27.05.2020 року.  
Виходячи зі встановлених обставин, на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що спірні автомобіль та причеп є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а їх відчуження одним з подружжя, ОСОБА_2 без згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 відбулося не в інтересах сім`ї,  тому половина вартості автомобіля та причіп-фургону, які визначені шляхом експертного дослідження, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Незгода відповідача зі звітами про оцінку майна, спростовується матеріалами справи, оскільки звіти виготовлені ТОВ «Центр експертного дослідження», експертом, який мав право робити зазначені висновки.
Вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та Верховним Судом у постанові               від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19.
Встановивши, що спірні транспортні засоби сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це позивачку та без отримання її згоди, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 95665 гривень 00 копійок у рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля «Volkswagen T5» VIN- НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та суму грошових коштів в розмірі 77501 гривня 00 копійок в рахунок компенсації вартості Ѕ частини спірного причіп-фургону «SUNROLLER» VIN- НОМЕР_4 , 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , виходячи з їх ринкової (дійсної) вартості.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково врахував докази оцінки транспортних засобів, є необґрунтованими та суперечать правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Колегія суддів зазначає, що відповідач не спростував належними доказами визначений розмір вартості цих автомобілів, а наданий ним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 10 липня 2020 року та довідка начальника територіального сервісного центру МВС № 1248 у Дніпропетровській області від 23.10.2020 року не є доказами на підтвердження дійсної вартості спірних автомобілів.
Посилання відповідача на не отримання ним уточнюючої позовної заяви, в зв`язку з чим були порушені його права та основний принцип цивільного права змагальність та рівність сторін, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 отримав копію позовної заяви з додатками до неї та ухвалу про відкриття провадження у справі, був завчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, яке відбулося 22.07.2021 року (а.с. 114,115), і не був позбавлений права прийняти безпосередньо участь у відкритому судовому засіданні або надіслати суду клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням відповідних причин. 
Крім того, вартість спільного спірного майна після подачі позивачкою уточнюючого позову не змінювалась.
Посилання відповідача на те, що він був позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи, на його адресу  не надходили судові повістки та виклики до суду, вартість рухомого майна взагалі не була йому відома, спростовується матеріалами справи, оскільки неодноразово за письмовими клопотаннями відповідача підготовче провадження було відкладено з різних підстав, також в матеріалах справи наявні рекомендовані поштові повідомлення, які були направлені судом першої інстанції на адресу, за якою відповідач зареєстрований у встановленому порядку та яка є ідентичною з адресою визначену у клопотаннях та апеляційній скарзі відповідача, повернулися на адресу суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.165,172).
З огляду на рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України», сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності змагальності та диспозитивності.
У відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено і в ст. 129 Конституції України.
Факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.
При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Отже, посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування ухваленого судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі відповідач.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.

Головуючий: 

Судді: