ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 р.	Справа № 520/14322/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Сагайдак В.В.) від 20.01.2021 року (повний текст рішення складено 20.01.21 року) по справі № 520/14322/2020
за позовом ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №289-20 від 15.07.2020 року; зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення Державної міграційної служби України є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року по справі №520/14322/2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач, Державна міграційна служба України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника позивача та відповідача (ДМС України) до суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Республіки Судан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Судані, в селищі Аль-Харир, міста Донгола.
04.03.2020 року позивач особисто звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області. Позивач визначив побоювання зазнати переслідування з боку нової влади Республіки Судан у зв`язку з його участю в 2018 році, у студентських виступах Університету міста Донгола проти дій влади Судану, яка вербувала студентів для участі в незаконних бойових угрупуваннях (переслідування за політичні переконання). Позивач під час співбесіди зазначав: «Нова влада Судану мене може вбити, оскільки я раніше виступав проти дій влади країни» (протокол від 10.03.2020 року).
Згідно змісту висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 25.05.2020, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Судан ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.
Рішенням Державної міграційної служби України від 15.07.2020 №289-20 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем 31.07.2020 отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 15.07.2020 № 289-20.
Не погоджуючись з вказаними рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що обставини викладені у його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підтвердження своїх побоювань повернення до Республіки Судан не знаходять свого суб`єктивного та об`єктивного підґрунтя для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Інформація, надана позивачем щодо загрози  життю має суперечливий, сумнівний характер, що свідчить про те, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI ).
Відповідно до пунктів 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Враховуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.
Судом встановлено, що оскаржуване рішення прийнято на підставі висновку ГУ ДМС в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89-98).
Зі змісту цього висновку судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Судан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Судані, в селищі Аль-Харир, міста Донгола, за етнічним походженням нубієць, за релігійними переконаннями мусульманин, але не є релігійною людиною і тому не поділяє мусульманство на різні течії.
Позивач, через агентство, розташоване в Єгипті, оформив документи на навчання в Україні, в Харківському Національному університеті радіоелектроніки.
Як вказує заявник, отримавши з агентства в Єгипті запрошення на навчання, а також візу в Україну строком на 90 діб, він, 16.10.18 вилетів з аеропорту Хартум в Судані, і через аеропорт міста Стамбул в Туреччині, 17.10.18 прибув до аеропорту міста Харкова в Україні.
Провчившись в Харківському Національному університеті радіоелектроніки з жовтня 2018 року до липня 2019 року, заявник вирішив переїхати до Польщі, для чого нелегально перетинав Українсько-Польський кордон.
З міста Львів на попутній машині, заявник добрався до кордону з Польщею і при незаконній спробі перетнути кордон, 07.06.19 затриманий прикордонним нарядом на відстані 800 метрів від лінії державного кордону України.
За складеним Державною прикордонною службою України адміністративним протоколом, відповідно до частини 2 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мостиським районним судом Львівської області, 11.06.19 прийнято рішення про стягнення з заявника штрафу в розмірі 8500 гривень за спробу незаконного перетинання кордону.
В дорозі, під час повернення до міста Харкова, заявник втратив паспорт і документи про сплату адміністративного штрафу.
Згідно довідки Харківського Національного університету радіоелектроніки, ОСОБА_1 відрахований 02.07.19 з університету за порушення умов контракту.
Заявник на території Республіки Судан до армії не призивався, оскільки мав відстрочку від служби в армії як студент. На території Саудівської Аравії також в армії не служив, так як не був громадянином цієї держави.
Батько заявника - ОСОБА_2 1951 року народження, громадянин Судану, контролює роботу заводу з випуску пластикових виробів в Ер-Ріяді, і вже 30 років проживає на території Саудівської Аравії. Мати - ОСОБА_3 1963 року народження, домогосподарка. Дві сестри заявника, вже вийшли заміж і проживають разом з чоловіками, а ще дві сестри живуть з батьками. Всі вони проживають в Ер-Ріяді в Саудівській Аравії, а старший брат заявника проживає і працює в Марокко.
04.03.20, заявник особисто звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області.
Заявник визначив побоювання зазнати переслідувань з боку нової влади Республіки Судан у зв`язку з його участю в 2018 році, у студентських виступах Університету міста Донгола проти дій влади Судану, яка вербувала студентів для участі в незаконних бойових угрупованнях (переслідування за політичні переконання).
Під час проведеної співбесіди, заявник вказав: «Нова влада Судану мене може вбити, оскільки я раніше виступав проти дій влади країни» (протокол співбесіди від 10.03.20).
Генеральний секретар ООН Антоніу Гутерріш засудив жорстокі міжплемінні та міжгромадські зіткнення в місті Ель-Гейне в провінції Західний Дарфур, Судан. Він заявив про необхідність пошуку мирних і довгострокових рішень, які допомогли б усунути основні причини конфлікту в регіоні. У зв`язку з цим ОСОБА_4 знову заявив про підтримку переговорів в контексті суданського мирного процесу. Ситуація в регіоні залишається напруженою. Гуманітарні установи намагаються встановити точне число переселенців і забезпечити їх найнеобхіднішим - наметами, водою та послугами в сфері охорони здоров`я. Генеральний секретар ООН закликав владу Судану негайно розслідувати інциденти і притягнути винних до відповідальності. Він також настійно рекомендував їм подвоїти зусилля із забезпечення безпечної обстановки для населення Західного Дарфура. ОСОБА_4 знову заявив про підтримку Організацією Об`єднаних Націй уряду і народу Судану в нинішній перехідний період.
Оглядачі відзначали не випадковість того, що резолюція Ради Безпеки ООН пов`язувала проблему геноциду в Дарфурі з нафтою. Сама криза розгорілася буквально відразу після того, як в цій частині країни були виявлені колосальні запаси нафти.
Виходячи з вказаного, міжплемінний конфлікт, який триває у провінції Західний Дарфур з 2003 року, має вузько територіальний характер і не поширюється на інші території Судану, тому ніяк не впливає на життя мешканців інших провінцій (стор.88 о/с).
Як зазначив відповідач, сам заявник побоювань постраждати від внутрішнього збройного конфлікту ні під час звернення, ні на співбесідах не виказав. На підставі цього ним зроблений висновок, що не існує внутрішнього збройного конфлікту, який міг би стати перешкодою для повернення заявника до  Судану.
Заявник у заяві-анкеті та під час співбесіди, метою звернення визначив - «отримання статусу біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, у зв`язку з політичними обставинами у країні постійного проживання», а саме, через його участь в 2018 році у студентських виступах Університету міста Донгола, проти дій влади Судану, яка вербувала студентів для участі в незаконних бойових угрупованнях (переслідування за політичні переконання).
Такі твердження заявника щодо визначення політичних переконань як погрозу його свободі є безпідставним, виходячи з наступного:
Як повідомляє інформаційна служба ВВС, суд в Хартумі, у грудні 2019 року, засудив екс-президента Судану Омара аль-Башира до двох років ув`язнення за звинуваченнями в корупції. ОСОБА_5 також пред`явлено звинувачення в підбурюванні і причетності до вбивства демонстрантів під час антиурядових протестів, які призвели до його відсторонення від влади.
З весни цього року ОСОБА_6 утримувався під вартою. У квітні після чотиримісячних протестів в країні стався військовий переворот, в ході якого президент, який керував країною 30 років, був відсторонений від влади. Зараз Суданом управляє уряд і суверенна рада.
При зверненні та під час співбесіди, заявник не визначив себе членом якоїсь політичної партії, не повідомив про активну політичну діяльність впродовж 2018 - 2020 років. При цьому, як вказував відповідач, надаючи пояснення при співбесіді 10.03.20, позивач висловив суперечливу за змістом підставу неможливості повернення до Судану: «Нова влада Судану мене може вбити, оскільки я раніше виступав проти дій (старої) влади». 
Разом з тим, суд зазначає, що саме нова влада підтримувала виступи мітингувальників до лав яких входив сам заявник, що і призвело до скидання старої влади, як того і вимагав заявник. Крім того, необґрунтованим є твердження заявнику, що нова влада Судану може почати політичне переслідування особи, яка два роки не приймала ніякої участі в політичній діяльності країни.
Після приходу нової влади, заявник не вжив ніяких дій щодо повернення до Судану, а заявляв. що близьких родичів у нього на території Судану не залишилося. 
Крім того, причиною в`їзду в Україну заявник від самого початку визначав навчання в Університеті, але провчившись в Харківському Національному університеті радіоелектроніки з жовтня 2018 року до липня 2019 року, заявник зробив спробу нелегально перетнути Українсько-Польський кордон, і при незаконній спробі перетнути кордон, 07.06.19 затриманий прикордонним нарядом на відстані 800 метрів від лінії державного кордону України. За складеним Державною прикордонною службою України адміністративним протоколом, відповідно до ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, Мостиським районним судом Львівської області, 11.06.19 прийнято рішення про стягнення з заявника штрафу в розмірі 8500 гривень за спробу незаконного перетинання кордону. Весь цей час заявник в Університеті не з`являвся і відрахований 02.07.19 за порушення умов контракту. 
Крім того, при вирішенні спірних правовідносин суд враховує те, що заявник приїхав в Україну 17.10.2018 р., але посилаючись на політичне підґрунтя, за захистом звернувся тільки 04.03.2020 р.
Таким чином, заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений частиною першою статті 5 Закону, згідно з яким, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим.
З огляду на це, суд дійшов до висновку, що приїзд заявника до України не був пов`язаний з наміром отримати захист, а звернення до ГУ ДМС України в Харківській області обумовлене намаганням протягом певного часу легально перебувати на території України.
Крім того, заявник не є носієм переконань, неприйнятних для нової влади Судану, жодним публічним чином своїх політичних переконань в останні два роки не виявляв, у конфлікт з владою не вступав. Заявник не довів, що має достатні побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання.
Таким чином, не існує підстав вважати обґрунтованими посилання на існування в Республіці Судан погрози життю, чи здоров`ю заявника на політичному підґрунті.
Побоювань постраждати від расової дискримінації, чи побоювань постраждати від релігійної дискримінації заявник ні під час звернення, ні на співбесідах не виказав.
Матеріали справи свідчать про відсутність на цей час будь-якої дискримінації стосовно заявника. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю причетним ніколи не був. При зверненні та під час співбесіди, заявник не визначив себе членом якоїсь політичної партії, не повідомив про активну політичну діяльність впродовж 2018 - 2020 років.
Таким чином, заявник намагається визначити себе біженцем за політичною ознакою, однак при цьому не довів повідомлені ним побоювання повернення до країни походження через свої політичні переконання та переслідування за ці переконання з боку нової влади Республіки Судан.
Заявник не навів фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї. Також, заявник не довів можливості переслідування у разі повернення до Республіки Судан з жодних з наведених конвенційних ознак.
Відповідно до п. 45 Керівництва заявник не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.
Відповідно до пункту 62 Керівництва мігрант - «це особа, яка з причин, які відрізняються від визначених, добровільно залишає свою країну, щоб оселиться в іншому місці. Він може бути спонукуваним бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем».
Позивач не повідомив і не надав належних та достатніх доказів чи документів, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування в країні походження за ознаками, викладеними у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону.
Посилання заявника на те, що у 2018 році він затримувався старою владою Судану, за участь в виступах студентів Університету міста Донгола суд відхиляє, оскільки на цей час влада в Судані змінилась, екс-президент Судану Омар аль-Башир, який переслідував заявника, засуджений за це до двох років ув`язнення, чого саме і вимагав заявник. 
Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.
Загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через заподіяння серйозної шкоди в контексті ст. 15 Директиви №2011/95/EU від 13.12.2011 Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається» стосовно заявника не існує.
Враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,  колегія суддів дійшла до висновку, що рішенням ДМС України від 15.07.2020 № 289-20 правомірно було відмовлено громадянину Республіки Судан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року по справі №520/14322/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  28.10.2021 року