Дата документу 22.09.2021 Справа № 333/4033/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/4033/20                 Головуючий у 1 інстанції Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/2557/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кримської О.М.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць Ірина Юріївна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць І.Ю. про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позову зазначено, що 23 березня 2018 року ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Станом на 23 липня 2020 року за відомостями Державного реєстру права власності право власності на вказану квартиру зареєстровано по 1/3 часток за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року, який ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишено без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 2 роки, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 282 600 грн. та на користь ОСОБА_4 300 000 грн. Зазначено, що до фактичного виконання рішення суду про стягнення із засудженого моральної шкоди захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , залишити без змін.
Тобто, договір дарування був укладений без мети створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а задля формальної зміни статусу квартири з метою приховування від органів державної виконавчої служби, що завдало майнову шкоду позивачу.
Просила суд визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць І.Ю., за реєстрований у реєстрі за № 183.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 від 23 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Компанієць Іриною Юріївною та зареєстрований в реєстрі за № 183.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 630, 60 грн. з кожного.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволені його апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування частини квартири ОСОБА_1 був обізнаний про наявність відносно нього вироку суду, який набув законної сили, яким з нього було стягнуто на користь ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 моральної шкоди, через що міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку невиконання рішення суду в частині ймовірного звернення стягнення на арештоване майно. Дії відповідача ОСОБА_1 порушили права позивача та третьої особи та були направлені на недопущення звернення стягнення на майно у разі наявності підстав, через що дії є недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року, який ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишений без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобом на два роки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму моральної шкоди у розмірі 282 600 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. Зазначено, що до фактичного виконання рішення суду про стягнення із засудженого моральної шкоди захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 , який належить на праві власності ОСОБА_1 залишити без змін.
14 січня 2020 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видані виконавчі листи.
23 березня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був укладений договір дарування 1/3 частини квартир АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Компанієць І.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 183.
З матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування вбачається, що до приватного нотаріусу були надані: свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 13 березня 2006 року, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради , відповідно до якого кв. АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності по 1/3 частин належить: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ; звіт про оцінку майна від 22 березня 2018 року; заява ОСОБА_1 , в якій він вказав, що його заява про укладення договору дарування частки квартири не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб; заява ОСОБА_1 , в якій він вказав, що особи, які могли б поставити питання щодо визнання права власності на майно відсутні.
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 118148336 та № 118149469 від 23 березня 2018 року, вчиненої Приватним нотаріусом Компанієць І.Ю, за підставою формування довідки – підготовка до посвідчення договору дарування, відомості з державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 були відсутні.
Відповідно до довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 217548370 від 23 липня 2020 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності у 1/3 частина на підставі договору дарування від 23 березня 2018 року належить ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13 березня 2006 року, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізькою міською ради по 1/3 частин ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .
Положеннями статей 202, 203 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За приписами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.
З огляду на зазначене, судова колегія вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що укладаючи договір дарування частини квартири відповідач ОСОБА_1 був обізнаний про наявність відносно нього вироку суду, який набув законної сили, яким з нього було стягнуто на користь позивача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 моральної шкоди, через що міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку невиконання рішення суду в частині ймовірного звернення стягнення на арештоване майно.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 порушив права позивача та третьої особи та були направлені на недопущення звернення стягнення на майно у разі наявності підстав, через що дії є недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Необізнаність відповідача ОСОБА_1 про накладення арешту на частини квартири спростовується його присутністю при проголошення вироку суду від 28 лютого 2018 року. 
Відповідачем не надано доказів щодо відсутності фактичного користування відчуженою за договором дарування квартирою та права власності на кв. АДРЕСА_5 .
Окрім цього, внесені відповідачем суми на погашення цивільного позову не є співрозмірними з його сумами, окрім цього жодних рішення суду щодо розстрочку виконання заборгованості не було прийнято.
Дії відповідача щодо відчуження квартири після проголошення вироку суду до набрання остаточним рішенням законної сили вказують на приховування майна.
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню.
Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони не ґрунтуються на законі та спростовуються наданими позивачами доказами.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у апеляційних скаргах скаржники.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: