КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 753/4405/20                                         Головуючий у суді першої інстанції - Лужецька О.Р.
Номер провадження № 22-ц/824/13393/2021                                          Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:          Яворського М.А.,
суддів:                               Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про видачу обмежувального припису, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно її колишнього чоловіка ОСОБА_3 та просила суд постановити рішення про видачу обмежувального припису, яким : заборонити ОСОБА_3 строком на 6 місяців наближатись на відстань 500 метрів до: місця реєстрації заявника та їх спільної дитини за адресою: АДРЕСА_1 ; до місця її проживання та їх спільної дитини за адресою:  АДРЕСА_2 ; до дачі її батьків за адресою: АДРЕСА_3 ; до інших місць тимчасового чи постійного її проживання (перебування) та їх спільної дитини, навчання, роботи, відпочинку та інших місць частого відвідування; обмежити спілкування з постраждалою дитиною ОСОБА_4 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявника та їх сина, якщо заявник за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори та контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; направити ОСОБА_3 на проходження програми для кривдників строком на 6 місяців.
Заява мотивована тим, що з 25 вересня 2015 року вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року було розірвано.
Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народився син: ОСОБА_4 , який проживає з заявником.
Так, ОСОБА_1 вказувала, що під час побачень з дитиною ОСОБА_3 поводить себе агресивно, у присутності сина декілька разів застосовував щодо неї фізичне насильство. Внаслідок дій ОСОБА_3 вона боїться за своє життя та вказує, що такі агресивні вчинки колишнього чоловіка негативно впливають на психологічний стан її сина.
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_1 просила задовольнити подану заяву про видачу обмежувального припису.    
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
Апелянт зазначала, що розглядаючи заяву та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд дійшов помилкового висновку, що між нею та ОСОБА_3 існують конфліктні відносини з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, але такий факт спростовується не тільки показами самого ОСОБА_3 , а й показами свідками з його сторони. Факт регулярних побачень, які зазвичай продовжувались більше визначеного розпорядженням часу, також визнавався ОСОБА_3 , зокрема в судових засіданнях.
Вказувала, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінку всім доказам, які вона надала до справи, не враховано покази свідків щодо вчинення ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства щодо її матері, ОСОБА_5 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_6 , саме в інтересах якого було й подано заяву про видачу обмежувального припису.
Апелянт наголошувала, що навіть після відбування покарання ОСОБА_3 не розкаявся та продовжував вчиняти домашнє насильство щодо неї у присутності їх малолітнього сина. Так, у досліджуваний судом період з моменту закінчення попереднього обмежувального припису - 18 грудня 2019 року та до моменту подання заяви до суду, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні домашнього насильства постановою Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року, а також за даним фактом органи національної поліції виписали щодо ОСОБА_3 терміновий заборонний припис із запобіжними заходами щодо заявниці. Вказане свідчить про продовження вчинення домашнього насильства щодо неї колишнім чоловіком.
24 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , відповідно до якого останній заперечував проти доводів апеляційної скарги посилаючись на їх необґрунтованість та просив залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року - без змін.
У своєму відзиві ОСОБА_3 вказував, що суд вірно встановив, що між сторонами дійсно існував конфлікт щодо усунення перешкод у спілкуванні його з дитиною, участі батька у вихованні, спілкуванні з малолітнім сином. Та зазначав, що наразі не існує таких конфліктів, а матір самостійно віддає сина для побачень з батьком.
Наголошував стосовно відсутності в матеріалах справи фактів та доказів, що свідчили б про небезпеку з його сторони відносно самої заявниці, її матері чи малолітнього сина сторін.
Враховуючи викладене, вважає недоцільним та юридично неспроможнім вживати щодо нього обмежувальний припис.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
В подальшому, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу й постановою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При апеляційному розгляді справи  ОСОБА_1 та її представник  ОСОБА_2 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити. 
Зацікавлена особа у справі, ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на апеляційний перегляд справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, розглядаючи справу установив, що з 25 вересня 2015 року ОСОБА_1 та   ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8, т.1).
Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, т.1).
Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 разом з дитиною залишила квартиру АДРЕСА_4 , де мешкала разом з чоловіком, і переїхала проживати до квартири своїх батьків, за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у м. Борисполі Київської області.
Розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27 липня 2018 року № 495 визначено участь батька ОСОБА_3 у вихованні дитини - ОСОБА_6 , за наступним графіком: три дні на тиждень (у вихідні дні батька) з 11.00 год. до 13.00 год. в присутності матері (а.с.19, т.1).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 терміном на шість місяців шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 (а.с.27-31, т.1).
В подальшому, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року продовжено дію обмежувального припису відносно ОСОБА_3 строком на шість місяців, а саме до 18 грудня 2019 року, шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження його прав (а.с.22-26, т.1).
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді попередження (а.с.17, т.1).
Вказаним судовим рішенням встановлено, що 01 березня 2020 року о 14:00 год. ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , вчинив сімейну сварку з колишньою дружиною, в ході якої виражався нецензурною лайкою, поривався у бійку, своїми діями чинив психологічний тиск на неї.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2020 року постанова Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року щодо ОСОБА_3 змінена, виключено з постанови посилання на нецензурну лайку ОСОБА_3 під час сварки з колишньою дружиною як на ознаку психологічного насильства. У решті постанова залишена без змін.
Вказаним судовим рішенням апеляційний суд встановив, що 01 березня 2020 року о 14:00 год. ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , під час конфлікту з колишньою дружиною у приміщенні парадного будинку погрожував потерпілій застосуванням фізичної сили, створюючи на неї психологічний тиск, що змусило її з дитиною вийти з будинку та звернутися за допомогою до органів поліції. Суд зазначив, що вказані дії ОСОБА_3 охоплюються такою ознакою психологічного насильства як погрозою, що викликало у постраждалої особи побоювання за свою безпеку.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що між сторонами фактично існують спірні відносини з приводу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, з приводу чого між ними існують конфліктні відносини, а тому дані відносини мають бути вирішені в порядку, передбаченому Сімейним кодексом України, а не шляхом застосування вказаних заявником заходів обмежувального припису, а відтак у задоволенні заяви необхідно відмовити.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення  суду першої інстанції  відповідає.
Так, згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє  насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року було задоволено її заяву про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 терміном на шість місяців шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 . В подальшому, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року продовжено дію обмежувального припису відносно ОСОБА_3 строком на шість місяців, а саме до 18 грудня 2019 року, шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження його прав. Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді попередження.
Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 11 серпня 2021 року вказано, що судом апеляційної інстанції в постанові від 12 січня 2021 року не було надано належної оцінки діям ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , що мали місце 01 березня 2020 року.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Так, матеріалами справи підтверджено, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді попередження.
Разом з тим, наявність вказаної постанови не свідчать про системність вчинення ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 домашнього насильства. Крім того, системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 існує тривалий конфлікт щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. 
Доходячи вказаного висновку, апеляційний суд враховує, що постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі №753/21643/18 було залишено без змін рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 червня 2020 року, яким було визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 наступним чином: в перехідний період, впродовж перших шести місяців від дня набрання рішенням законної сили зустрічі батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 :
- кожної першої та третьої суботи місяця з 11-00 години до 13-00 години без присутності матері;
- кожної другої та четвертої неділі місяця з 11-00 години до 13-00 години без присутності матері.
Після закінчення перехідного періоду, зустрічі батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_8 :
- кожної першої та третьої суботи місяця з 10-00 години до 19-00 години без присутності матері, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;
- кожної другої та четвертої неділі місяця з 10-00 години до 19-00 години без присутності матері, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини.
Зобов`язано ОСОБА_1 надавати дитину ОСОБА_3 у встановлені дні та години і не пізніше, ніж за два дні до зустрічей з дитиною, повідомляти про наявність об`єктивних причин, які перешкоджають дотриманню встановленого судом графіку.
Зобов`язано ОСОБА_3 дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини - ОСОБА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати батькові ОСОБА_3 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька - ОСОБА_3 .
За результатами домовленості між батьками період зустрічей дитини з батьком може бути змінений.
Таким чином, постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року було залишено в силі рішення, яким визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 із сином ОСОБА_8 , який передбачає побачення із сином без присутності матері, що також виключить можливості створення конфліктних ситуацій між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та забезпечить малолітній дитині можливість для повноцінного спілкування з батьком.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Суд враховує, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (касаційне провадження № 61-19328св18).
Видача обмежувального припису є необґрунтованим обмеженням одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків, про що вказав Верховний Суд в постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 336/992/18 (провадження № 61-43878св18).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки доказам психологічного та фізичного насильства, спростовуються встановленими судом обставинами та висновками, обґрунтовано викладеними в мотивувальній частині судового рішення.
Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що неприязні стосунки між сторонами та існування наявність конфлікту щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні із сином не можуть бути достатньою правовою підставою для видачі обмежувального припису.
Крім того апеляційним судом враховується і та обставина, що після  визначення у судовому порядку способу участі батька - ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дитини конфліктні обставини між сторонами фактично припинилися.   
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не надала до суду належних й допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог щодо факту вчинення домашнього насильства, що носить систематичний характер, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому, у зв`язку із не виданням обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , що є її процесуальним обов`язком у силу положень статей 12, 81 ЦПК України, а тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні поданої заяви є законним та обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 29 жовтня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                     М.А.Яворський 
Судді:                                                                            Т.Ц.Кашперська 
                                                                                    В.О.Фінагеєв