Номер провадження: 22-ц/813/2252/21 
Номер справи місцевого суду: 523/3563/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 42

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2021 року                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Чирці Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення, -
ВСТАНОВИВ:

04 березня 2020 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про його виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що є єдиним власником 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.1994 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с.1).
28 вересня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Сувертак І.В.) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення задоволено повністю. Виселено ОСОБА_1 з 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: судовий збір в дохід держави в сумі 840, 80 грн (а.с.39-40).
30 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року. Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив постійно або тимчасово проживав ОСОБА_1 в будинку та взагалі факту самого проживання. Апелянт вказує на те, що проживав у будинку ОСОБА_3 виключно за її згоди, оскільки протягом останніх семи років вона не висловлювала будь-якої незгоди з цим проживанням. На думку апелянта, судом безпідставно визнано ОСОБА_1 особою, яка не є членом сім`ї. Також, апелянт звертає увагу на те, що судове засідання 28 вересня 2020 року відбулося під час карантинної заборони відвідування суду. Апелянт просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси та відмовити ОСОБА_3 у позові (а.с. 46-48).
18.01.2021 представник апелянта – ОСОБА_2 подав до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначив, що в цивільній справі № 523/3563/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення підстави, предмет та сторони є однаковими предмету, підставам та сторонам у цивільній справі № 523/1049/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення та за зустрічним позовом. Тому, представник апелянта просив залишити без розгляду позовні вимоги в цій справі № 523/1049/17.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
В судовому засіданні 25.11.2021 представник позивача – ОСОБА_7 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. 
Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи, клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не подавали.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі – Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.
Апелянт та його представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Зважаючи на вище наведене, оскільки апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив продовжити розгляд справи по суті за відсутності апелянта та його представника.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є особою, яка віднесена до осіб, перелік яких встановлено ст. 64 ЖК України. Позивач не надавала своєї згоди на вселення ОСОБА_1 до 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і його проживання та користування цим будинком. Відповідач у вказаному будинку не зареєстрований. Позивач попереджав відповідача письмово про виселення з будинку, однак відповідачем не були виконані вимоги позивача. Тому, суд дійшов висновку про те, що відповідач без будь-яких правових підстав користується згаданим будинком, а тому підлягає виселенню з нього без надання іншого житлового приміщення. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 є єдиним власником 29\50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.1994 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою. Договір купівлі-продажу зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 6,7). Вказане не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.
У вказаній квартирі проживала позивачка, а також її син ОСОБА_8 зі своєю сім`єю в особі дружини - ОСОБА_5 та доньки – ОСОБА_6 разом із позивачем (а.с. 8-10). Вказані обставини також не заперечувались в процесі розгляду справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер єдиний син ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , про що свідчить актовий запис № 7308 Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 5).
Матеріально-правовою вимогою позивача в даній справі є виселення відповідача ОСОБА_1 з житла, оскільки він не є членом сім`ї власника.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника будинку вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів виключно за згодою власника будинку.
Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-які докази наявності підстав вселення ОСОБА_1 до житла, власником якого є ОСОБА_3 , відсутні. Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт не надав жодних доказів, які б підтверджували інші обставини та доводили б законність його вселення до житла, зокрема свідчили б про належність відповідача до членів сім`ї позивача. Докази наявності згоди ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_1 також відсутні. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідача не є особою, яка віднесена до осіб, перелік яких встановлено ст.64 Житлового кодексу України.
Відповідно до відповіді відділу адресно-довідкової роботи ОСОБА_1 у вищевказаному будинку не зареєстрований (а.с. 22).
Крім того, позивач направляла відповідачу письмове попередження про добровільне виселення із будинку, яке було отримано відповідачем про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Разом з тим відповідачем вимоги про виселення не були виконані (а.с. 11,12).
У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Отже, оскільки відповідач, який не є членом сім`ї позивача-власника житлового будинку, вселився до житла без відповідної правової підстави, висновки суду першої інстанції по суті спору є правильними, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги у відповідній частині. 
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала справа № 523/1049/17 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловою площею шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення;
за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном; 
за позовом ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити підключення до системи індивідуального опалення (АГВ); 
за позовом ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої доньки, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання відновити водопостачання.
За результатами розгляду вказаної справи постановою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Таварткіладзе О.М., судді: Заїкін А.П., Князюк О.В.) від 09.02.2021 вирішено частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 . Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5 спільним побутом із ОСОБА_3 не пов`язана, вселилася у спірне приміщення зі згоди ОСОБА_3 , яка засновувалася на перебуванні ОСОБА_5 у шлюбі з сином позивача – ОСОБА_8 , після смерті якого, відповідач ОСОБА_5 в 2016 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , який без дозволу власника будинку вселився у будинок і проживає там однією сім`єю з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .. Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власницею і була членом її сім`ї суду не надано. Оскільки ОСОБА_5 користувалась спірною квартирою зі згоди ОСОБА_3 під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, в силу ст. 406 ЦК України припинились і право користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належними ОСОБА_3 29/50 частин житлового будинку  АДРЕСА_1  також припинилось і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають їх звільнити.
При цьому апеляційний суд посилався на аналогічні висновки Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц та Верховного Суду у постановах від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц.
Так, Одеський апеляційний суд в постанові від 09.02.2021 в справі № 523/1049/17 дійшов висновку про задоволення вимог про виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з належних на праві власності ОСОБА_3 29/50 частин житлового будинку  АДРЕСА_2 у зв`язку з припиненням сервітуту з підстав ч.2 ст. 406 ЦК України, а також про виселення з 29/50 частин житлового будинку  АДРЕСА_2  ОСОБА_1 , який взагалі не набув сервітутного права користування житлом позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ч. 4 вказаної статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, приймаючи постанову за результатами перегляду справи № 523/1049/17 Одеський апеляційний суд остаточно питання про виселення ОСОБА_1 не вирішив, в зв`язку з чим доводи апелянта в доповненнях до апеляційної скарги щодо залишення без розгляду позову ОСОБА_3 в цій справі № 523/3563/20 з мотивів тотожності вимог відхиляються апеляційним судом, оскільки питання щодо виселення ОСОБА_1 вирішено не було. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи й не мають правового значення для вирішення справи по суті спору, зважаючи на те, що позиція апелянта не може ґрунтуватися виключно на запереченнях висновків суду першої інстанції без наведення обґрунтованих доводів та надання доказів на підтвердження своєї позиції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 08 грудня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

25.11.2021 року                                                                 м. Одеса