справа № 757/12172/20-ц                                  головуючий у суді І інстанції Волкова С.Я.
провадження № 22-ц/824/12672/2021              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 листопада 2021 року                                                                                 м. Київ
                               
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські медійні системи», ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські медійні системи», ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
  визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:   ІНФОРМАЦІЯ_2  за посиланням:   ІНФОРМАЦІЯ_3 та інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Українські медійні системи», що є реєстрантом та власником доменного імені  ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі інформації ОСОБА_1 на інформаційному ресурсі (веб-сайті)  ІНФОРМАЦІЯ_4   у публікації за посланням:  ІНФОРМАЦІЯ_5  під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Один із керівників ІНФОРМАЦІЯ_7 », а саме наступну інформацію: «Тупая овца, обезьяна, бродячая живность, умственно отсталое чучело» - такими епітетами вітають зараз депутаток представники моєі новоі Національноі поліціі. От і мене публічно привітав напередодні свята цілий заступник начальника Головного слідчого управління Національноі поліціі Украіни ОСОБА_4 … вчинення протиправних дій» цією людиною. Він, його дружина - мільйонерка та їх майно - фігуранти останнього розслідування ОСОБА_13. Заступник начальника ГСУ Нацполіціі - 6!! разів правив свій постік, але ж скріни не горять. Жаль, що людина на такій високій посаді в Нацполіціі цього не знає»; 
зобов`язативідповідачів протягом 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили опублікувати спростування від ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:  ІНФОРМАЦІЯ_2   та від ТОВ «Українські медійні системи», що є реєстрантом та власником доменного імені  ІНФОРМАЦІЯ_4, із викладенням вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі такими самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів тощо, спростування під заголовком «СПРОСТУВАННЯ недостовірної інформації щодо ОСОБА_3 » інформації, яку поширено ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:  ІНФОРМАЦІЯ_2   за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_10 /, та інформації, яку поширено ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Українські медійні системи», що є реєстрантом та власником доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі інформації ОСОБА_1 на інформаційному ресурсі (веб-сайті)   ІНФОРМАЦІЯ_4  за посланням:  ІНФОРМАЦІЯ_5  під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Один із керівників Нацполіції ОСОБА_4 жорстко вилаяв депутатку ОСОБА_14»; 
зобов`язати відповідачів протягом 5 днів з моменту набрання рішенням законної сили видалити з усіх джерел, де ними була поширена недостовірна інформація, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, у тому числі, ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:  ІНФОРМАЦІЯ_2  за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_3  та ТОВ «Українські медійні системи», що є реєстрантом та власником доменного імені  ІНФОРМАЦІЯ_4 на інформаційному ресурсі (веб-сайті)  ІНФОРМАЦІЯ_4  за посланням: ІНФОРМАЦІЯ_9.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11:22 год. ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:  ІНФОРМАЦІЯ_2  за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_3  було поширено вищезазначену недостовірну та відверто неправдиву і негативну інформацію про нього. Поширена інформація завдає шкоди набутій суспільній оцінці ділових і професійних рис у процесі виконання позивачем трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, а також принижує його честь, гідність, честь та гідність його сім`ї, порочить ділову репутацію та створює відносно нього негативні судження з боку громадськості. Вказаний інформаційний матеріал ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11:59 год. було поширено на інформаційному ресурсі ТОВ «Українські медійні системи», що є реєстрантом та власником доменного імені  ІНФОРМАЦІЯ_4 на інформаційному ресурсі (веб-сайті)  ІНФОРМАЦІЯ_4   у публікації за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_5   під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Один із керівників ІНФОРМАЦІЯ_7 ». Вказані твердження у повідомленні (публікації) ОСОБА_1 , на які також посилається (поширює) у своїй публікації ТОВ «Українські медійні системи», є недостовірними, неправдивими та негативними по відношенню до нього. Дана інформація не відповідає дійсності, містить відомості про події, яких не існувало взагалі. Безпідставне зазначення прізвища та імені позивача є негативним по відношенню до його особистості, змушує пояснювати кожному, що він не здійснював жодних протиправних дій, про які заявляє ОСОБА_1 , та інформацію стосовно чого поширює ТОВ «Українські медійні системи». У зв`язку з цим, такі дії відповідачів порушують його особисті немайнові права, перешкоджають повно здійснювати свої службові обов`язки. У повідомленні ОСОБА_1 у принизливій формі та манері повідомляє неправдиву інформацію про те, що позивач публічно образливо та лайливо звертається до депутаток, використовуючи саме ті лайливі слова, які зазначає ОСОБА_1 , «тупая овца», «обезьяна», «умственно отсталое чучело». На підтвердження зазначеного ОСОБА_1 до свого повідомлення на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» додала «картинку» нібито повідомлення позивача на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook», в яких він нібито використовує скорочення: «ту-я», «т-й», «ч-ло», «умс-но», «обез-не». Інтерпретація вказаних та невідомо звідки взятих ОСОБА_1 скорочень таким чином, як їх на власний розсуд зазначила відповідач, є виключно вигадкою ОСОБА_1 
22 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з кожного з відповідачів по 42 507 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 інформація порушує особисті немайнові права позивача, перешкоджає повно здійснювати свої службові обов`язки. Внаслідок поширення стосовно позивача повідомлення (публікації), яке містить неправдиву, негативну, образливу, ганебну, провокативну інформацію відповідачами було здійснено також протиправне втручання в його особисте життя. Зазначена ситуація мала для ОСОБА_3 психотравмуючий характер, погіршила загальне самопочуття, призвела до дискомфорту, змушує витрачати час та сили на суди. 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року об`єднано в одне провадження позовні вимоги у цивільній справі № 757/12172/20-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Українські медійні системи», ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання вчинити дії з цивільною справою № 757/25756/20-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Українські медійні системи», ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційних скаргах, одна з яких подана через суд першої інстанції, а інша - безпосередньо до апеляційного суду, та які є ідентичними за своїм змістом ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у даній справі відсутні необхідні елементи складу юридичного правопорушення, оскільки частина висловлювань, які суд першої інстанції визнав недостовірними, не знайшла свого підтвердження, а поширені висловлювання містять оціночні судження та стосуються публічної особи та її діяльності. Судом невірно встановлено недоведеність факту існування публікації позивача та належність даної сторінки в соціальній мережі позивачу. Відповідачем ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами, що сторінка з соціальної мережі Facebook, скрін-копії якої були використані відповідачем в оспорюваному дописі, дійсно належить позивачу. А тому частина інформації, поширена в дописі відповідача, яку просить спростувати ОСОБА_3 , не є недостовірною, а тому не може бути спростована. Судом невірно визначено характер поширеної інформації та не взято до уваги, що зазначена інформація, очевидно висловлена у формі критики, оцінки діяльності публічної особи, якою є позивач. Формулювання такої інформації та використання мовно-стилістичного засобу не створює будь-якої можливості для встановлення достовірності чи недостовірності такої оцінки чи для вимоги її спростування. Рівень допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Суд в оскаржуваному рішенні навіть не згадує про більшу частину доказів, надану ОСОБА_1 . Розрахунок орієнтовного розміру компенсації моральної шкоди є явно завищеним. Психологічна експертиза не повинна була братися до уваги судом при ухваленні рішення по суті справи. Задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів видалити з усіх джерел поширену недостовірну інформацію не відповідає актуальній практиці Верховного Суду, зокрема, викладеній у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 757/14418/20-ц. Суд неправомірно розглянув справу за відсутності сторони відповідача. Твердження суду про належне повідомлення ОСОБА_1 не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи. У разі першої неявки відповідача у судове засідання для розгляду справи по суті суд зобов`язаний був відкласти розгляд справи. 
В апеляційних скаргах, одна з яких подана через суд першої інстанції, а інша - безпосередньо до апеляційного суду, та які є ідентичними за своїм змістом ТОВ «Українські медійні системи» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що публікація за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_9 не містить саме такого набору інформації, яку суд визнає недостовірною та зобов`язує спростувати. Судом не досліджувалося питання щодо того, хто саме є реєстрантом та власником доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_4 та невірно встановлено особу відповідача ТОВ «Українські медійні системи». Висновки суду прямо протирічать матеріалам справи № 757/12172/20-ц. Керівництву Національної поліції України було відомо про факт поширення позивачем образливого допису про відповідача ОСОБА_1 . У даній справі відсутній юридичний склад правопорушення, про яке стверджує позивач. Суд в оскаржуваному рішенні навіть не згадує про більшу частину доказів, наданих ОСОБА_1 . Висновок експерта виходить за межі її компетенції. Психологічна експертиза не повинна була братися до уваги судом при винесенні рішення по суті справи.  
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 07 березня 2020 року об 11:22 год. ОСОБА_1 на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»:  ІНФОРМАЦІЯ_2  за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_3  у публічному повідомленні було поширено невизначеному колу осіб інформацію про ОСОБА_3 , а саме: «Тупая овца, обезьяна, бродячая живность, умственно отсталое чучело» - такими епітетами вітають зараз депутаток представники моєі новоі Національноі поліціі. От і мене публічно привітав напередодні свята цілий заступник начальника Головного слідчого управління Національноі поліціі Украіни ОСОБА_4 … вчинення протиправних дій» цією людиною. Він, його дружина - мільйонерка та їх майно - фігуранти останнього розслідування ОСОБА_13 Заступник начальника ГСУ Нацполіціі - 6!! разів правив свій постік, але ж скріни не горять. Жаль, що людина на такій високій посаді в Нацполіціі цього не знає».
Вказану інформацію ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11:59 год. було поширено на інформаційному ресурсі  ТОВ «Українські медійні системи» на інформаційному ресурсі (веб-сайті)  ІНФОРМАЦІЯ_4  у публікації за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_5  під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Один із керівників Нацполіції ОСОБА_4 жорстко вилаяв депутатку ОСОБА_14». Вказані публікації не мають обмежень щодо перегляду їх змісту, є в загальному доступі, з ними може ознайомитись будь-який користувач соціальної мережі «Facebook», користувач мережі Інтернет. Враховуючи наведене, факт поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною, не заперечується відповідачами та підтверджується матеріалами справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана інформація відносно позивача є недостовірною і такою, що порушує його особисте немайнове право. 
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. 
За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
У пунктах 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено судам, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. 
Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Правову позицію щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти» висловив ЄСПЛ. Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказує на те, що відносно нього відповідачами поширено недостовірну інформацію. Зокрема, у повідомленні ОСОБА_1 у принизливій формі та манері повідомляє неправдиву інформацію про те, що позивач публічно образливо та лайливо звертається до депутаток, використовуючи саме такі лайливі слова, як «тупая овца», «обезьяна», «умственно отсталое чучело». На підтвердження зазначеного ОСОБА_1 до свого повідомлення на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» додала «картинку» нібито повідомлення позивача на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook». 
Позивач заперечує розміщення такого повідомлення у соціальній мережі, а інтерпретація вказаних та невідомо звідки взятих ОСОБА_1 скорочень визначена нею на власний розсуд та є виключно вигадкою ОСОБА_1 .
Разом з тим, відповідачем на спростування зазначених доводів позивача   надано скриншот допису з особистої сторінки ОСОБА_3 у соціальній мережі « Facebook », у якому, зокрема, зазначено: «…После проведеной работы в рабочей группе по законопроекту 2513, на меня обозлилась некая особь, она же нардеп, по фамилии ОСОБА_6… Хочу спросить, ту-я о-ца, кто вас избрал?... Обьясняю для таких ту-х и поло-к как ОСОБА_6 … В связи с этим, будем обьяснять т-й обез-не, что я гражданин Украины, права которого нарушают разного рода бродячая живность…».
Побачивши зазначений допис відносно себе, ОСОБА_1 дала йому свою оцінку, вказавши, що за її розумінням ОСОБА_3 під зазначеними висловами мав на увазі: «Тупая овца, обезьяна, бродячая живность, умственно отсталое чучело».  Також ОСОБА_1 зазначила, що такими епітетами вітають зараз депутаток представники  нової Національної поліції.
У даному випадку відповідач надавала оцінку та коментар публікації, що містилася на Facebook-сторінці позивача з точки зору власного тлумачення змісту поширеної позивачем інформації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що недостовірність поширеної відповідачами інформації підтверджується висновком судової незалежної експертизи України № ED-1734-4-1509.20 від 06 квітня 2020 року (а.с.24. Т.2)
Апеляційний суд з зазначеним висновком суду не погоджується з огляду на наступне.
З наданого суду висновку № ED-1734-4-1509.20 вбачається, що він є  психологічним дослідженням спеціаліста, а не експертизою, як помилково вважав суд.
З зазначеного висновку вбачається, що для вирішення спеціалісту поставлено запитання: Чи була ситуація, пов`язана з поширенням в засобах масової інформації неправдивих відомостей стосовно ОСОБА_3 , психотравмуючою для ОСОБА_3 , такою що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію?
Отже,  спеціалісту було запропоновано надати висновок з урахуванням того, що поширена інформація з вірогідністю 100 % є неправдивою. 
Зі змісту наданого суду висновку вбачається, що він зроблений з врахуванням пояснень та позиції виключно позивача, без врахування позиції відповідачів та без дослідження матеріалів справи. Жодних висновків за  результатами проведених досліджень, які б давали підстави спеціалісту дійти висновку про неправдивість, недостовірність поширеної відповідачами інформації, окрім пояснень самого позивача,  вказане дослідження не містить.
Таким чином, зазначений висновок складений без урахування фактичних обставин цієї справи, не містить інформації щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у справі.
Схожа за змістом позиція щодо застосування норм права викладена в  постанові Верховного Суду  у справі №   712/11527/17 від 23 грудня 2020 року, в якій суд зазначив, що апеляційний суд не врахував, що такий висновок психолога ґрунтується на поясненнях матері, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - ОСОБА_2; у психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка переглядається…   Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку, що поданий позивачем висновок дослідження є доказом недостовірності поширеної інформації.
При цьому, судом не було враховано, що у відповідності до вимог ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.  Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Не може бути визнаний достовірним доказ, який ґрунтується виключно на позиції однієї сторони та не підтверджені будь-якими іншими доказами у справі.
 Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині, що поширена відповідачем ОСОБА_1 інформація є її оціночним судженням щодо розуміння змісту  посту позивача, який вона побачила на його Facebook сторінці.
Посилаючись в позовній заяві, що ним не розміщувався  на своїй сторінці зазначений відповідачем пост, ОСОБА_3 не надав суду доказів зазначених обставин.
Частиною першою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вказуючи, що на його сторінці Facebook відсутній пост, який поширила відповідач ОСОБА_1 у своєму повідомленні, позивач не звернув уваги, що він, як власник сторінки у Facebook, має можливість як здійснювати дописи, так і видаляти їх, що в свою чергу не мають можливості робити будь-які інші особи. За таких обставин, ОСОБА_3 , наполягаючи на відсутності поширеного  відповідачем ОСОБА_1 . посту на його сторінці, повинен був також надати суду докази, що такий пост не тільки відсутній на момент розгляду справи судом, а й ніколи ним не публікувався на Facebook.
   ОСОБА_3 , будучи власником сторінки у соціальній мережі «Facebook», не був позбавлений можливості звернутися до адміністратора соціальної мережі з метою отримання зазначеного доказу, який поза розумним сумнівом міг би спростувати поширену відповідачем інформацію, в частині, що коментований нею пост зроблений позивачем.
 Згідно з наданим ч. 1 ст. 84 ЦПК України позивачу правом він у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Однак, позивач ОСОБА_3 не надав суду доказу не публікування ним на своїй «Facebook» сторінці інформації, дописи щодо якої зробила відповідач ОСОБА_1 , та жодних клопотань з метою витребування зазначених доказів до суду не подавав.
У той же час, твердження відповідача ОСОБА_1 в частині, що коментований нею пост був опублікований саме на сторінці позивача, підтверджується іншими доказами, які наявні у матеріалах справи.
Так, зазначений відповідачем пост з посиланням на його розміщення на  «Facebook» сторінці позивача також був поширений на інтернет сайтах «50 відсотків» (а.с.87-88, Т.1), «Украина криминальная» (а.с.89-90, Т.1), «Facebook» сторінці ОСОБА_7 (а.с.155, Т.1) на веб сайті «Arhive. Today» (а.с.176-177, Т.1).
З зазначених доказів вбачається, що незалежно від дій відповідача ОСОБА_1 , пост позивача, що був розміщений на її сторінці у вигляді фотокопії, був неодноразово розміщений і іншими особами та ресурсами, що спростовує доводи ОСОБА_3 в частині не публікування ним вказаного посту.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами доведено публікування позивачем на своїй сторінці «Facebook»  інформації, щодо якої відповідач ОСОБА_1 надала свій коментар та своє розуміння її змісту, а саме: «…После проведеной работы в рабочей группе по законопроекту 2513, на меня обозлилась некая особь, она же нардеп, по фамилии ОСОБА_6… Хочу спросить, ту-я о-ца, кто вас избрал?... Обьясняю для таких ту-х и поло-к как ОСОБА_6… В связи с этим, будем обьяснять т-й обез-не, что я гражданин Украины, права которого нарушают разного рода бродячая живность…».
Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У позовній заяві, серед іншого, ОСОБА_3 посилався на ч. 3 ст. 277 ЦК України, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
У той же час, зазначена частина ст. 277 ЦК України виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014, а, відтак, у даному випадку, як було зазначено вище,  мають застосовуватися загальні вимоги щодо доказування, а саме вимоги ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів відшкодування  за спричинену моральну шкоду, ОСОБА_3 , серед іншого, вказує на те, що він не надавав жодній особі згоди на поширення конфіденційної інформації щодо себе, зокрема, відомостей про сімейний стан, та на публічний показ фотографій, на яких він зображений у публікаціях.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів спричинення позивачу моральної шкоди саме через публікування на сайті ОСОБА_8 фото позивача та поширення відповідачами відомостей про його сімейний стан.
Так, з  публікації здійсненої на сайті ОСОБА_8 вбачається, що фото позивача взято з відкритих джерел.  
Зазначене фото міститься у відкритому доступі в мережі інтернет та було розміщене значно раніше, чим публікації відповідача, а саме: (ІНФОРМАЦІЯ_12) - 2019 рік, ІНФОРМАЦІЯ_8 - 2018 рік.
Інформація про сімейний стан позивача та фінансовий стан його дружини відображені в його щорічній декларації за 2019 рік, яка оприлюднена на сайті НАЗК та є загальнодоступною (ІНФОРМАЦІЯ_11). 
         З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що публікування відповідачем  даних, що є загальнодоступними, не порушує прав позивача. 
         Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду  у справі  № 757/14418/20-ц від 14 липня 2021 року, в якій суд зазначив, що «посилання заявника на те, що на веб-сайті відповідача розміщені персональні дані Особа 1 без його згоди, що є втручанням у його особисте життя, а розміщена інформація могла бути оприлюднена тільки зі згоди останнього, також є необґрунтованим, оскільки спірна інформація містить виключно дані, які є загальнодоступними, стосуються періоду, коли позивач був народним депутатом України та є відкритими…».  
Крім того, ОСОБА_3 є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, публічною особою, відомим у суспільстві державним службовцем, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.
У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У позовній заяві ОСОБА_3 просив стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку він пов`язував з поширенням відносно нього відповідачами недостовірної та такої, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформації. 
Оскільки підстави для визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформації, поширеної 07 березня 2020 року відповідачами відсутні, а відшкодування моральної шкоди є вимогою похідною від зазначених вимог, підстави для її стягнення з відповідачів на користь позивача також відсутні. 
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов  помилкового висновку про обґрунтованість позову, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті позовних вимог.  
У відповідності до вимог ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що рішення суду від  23 лютого 2021 року ухвалене у відсутність відповідача ОСОБА_1 . При цьому, матеріали справи не містять  доказів належного повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду.
За таких обставин, суд першої інстанції не мав повноважень розглядати справу  у відсутність відповідача ОСОБА_1 і такий розгляд є порушенням прав відповідача. Зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення, оскільки відповідач посилається на зазначену підставу в своїй апеляційній скарзі. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційних скарг ТОВ «Українські медійні системи» та ОСОБА_1 сплатили судовий збір у розмірі 6 936 грн. 60 коп. кожен. Оскільки апеляційні скарги відповідачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з позивача на користь відповідачів підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі.
У ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції адвокат відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_9 подав до суду клопотання про зловживання  позивачем процесуальними правами та про постановлення окремої ухвали щодо неналежного виконання професійних обов`язків адвокатом Чекмарьовим О.С.
Обґрунтовуючи клопотання адвокат Литвин О.О. зазначає про те, що позивачем було подано до різних судів позови з ідентичними позовними вимогами до ОСОБА_1 . 
Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
На підтвердження зазначених у клопотанні обставин адвокат Литвин О.О. надав суду копії позовних заяв, з яких вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ПрАТ «Телерадіокомпанія Люкс», до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія (ICTV), ОСОБА_1 . 
У той же час, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
ОСОБА_3 , вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з позовами, пред`явивши вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 .
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України вважає, що його права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997).
З наданих суду копій позовних заяв у зазначених справах вбачається, що склад осіб, які беруть у них участь, є різним, що не виключає права позивача звертатися з такими позовами з урахування встановленої ЦПК підсудності, а, відтак, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами.
Що стосується постановлення окремої ухвали відносно представника ОСОБА_3 адвоката Чекмарьова О.С., апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Згідно зі ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
У даному випадку апеляційний суд не вбачає підстав для визнання дій адвоката Чекмарьова О.С., спрямованих на захист прав клієнта, які на думку останнього, є порушеними, зловживанням процесуальними правами. Отже, підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.
На підставі викладеного,  керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські медійні системи», ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські  медійні системи», ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.
В задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Литвина Олександра Олександровича про зловживання  позивачем процесуальними правами та про постановлення окремої ухвали щодо неналежного виконання професійних обов`язків адвокатом Чекмарьовим Олегом Сергійовичем відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 6 936 (шість тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень, 60  копійок судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські медійні системи», місце знаходження - вул. Німанська, 7, кв. 24 у м. Київ, ідентифікаційний код 36677393, 6 936 (шість тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень, 60  копійок судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
Яворський М.А.