ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7452/21 Справа № 203/1672/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді - Деркач Н.М.,
суддів: Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В., 
за участю секретаря - Усик А.Д.,

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України в особі Управління Державної казначейської служби України Шевченківському районі м. Дніпра про стягнення матеріальної та моральної шкоди , - 
В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної протиправними діями державного виконавця, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 червня 2019 року ОСОБА_2 , дружиною ОСОБА_1 , укладено договір про надання туристичних послуг № 399116 з туроператором ТОВ «ГТО» tm Kompas від імені та за дорученням якого діяв турагент ФОП ОСОБА_3 , за умовами якого придбала тур на двох осіб до держави Китай, острів Хайнань з вильотом 04 червня 2019 року вартістю 22926,36 грн.
Проте цього дня під час проходження митного контролю в аеропорту Бориспіль позивачу ОСОБА_1 співробітники прикордонної служби відмовили у наданні дозволу на виліт за кордон з підстав того, що він є боржником у виконавчому провадженні, де державним виконавцем накладене обмеження на нього у праві виїзду за кордон України, у зв`язку з чим позивачі не змоги здійснити оплачену заздалегідь заплановану подорож. 
Кошти за договором про надання туристичних послуг за умовами цього договору не підлягали поверненню.
За скаргою ОСОБА_1 ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2019 року визнано протиправними і незаконними дії та рішення державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області Потапенко В.В. у виконавчому провадженні № 13586747, якими були тимчасово обмежені права та законні інтереси ОСОБА_1 , а саме: щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 30 січня 2019 року; щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 24 березня 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві полювання від 28 лютого 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 28 лютого 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 28 лютого 2018 року.
Позивачі посилалися на те, що, оскільки внаслідок незаконних дій та рішень державного виконавця їх фактично позбавили можливості поїхати у подорож, вони зазнали матеріальної шкоди на суму придбаного туру, а також автобусних і залізничних квитків, а також зазнали моральної шкоди, що в результаті на тривалий час дезорганізувало життя позивачів змусило докласти значних зусиль для відновлення своїх прав, тому позивачі просили суд стягнути з державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 22926,36 грн. та моральну шкоду в сумі 15000,00 грн., на корить позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15000,00 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України в особі Управління Державної казначейської служби України Шевченківському районі м. Дніпра про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
       Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2  у відшкодування матеріальної шкоди 11463,18 грн. та у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. 
       Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 3000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 168,16 грн. та на користь держави – 298,47 грн. 
Не погодившись з таким рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулася з апеляційною скаргою на нього.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом не встановлено сукупність умов для застосування до даних правовідносин положень ст.ст.1167, 1173, 1174 ЦК України, позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом встановлено, що 01 червня 2019 року агентом ФОП ОСОБА_3 , що діє на підставі агентського договору 00-000450 від 26 вересня 2017 року від імені та за дорученням туроператора ТОВ «ГТО» tm Kompas та ОСОБА_2 укладено договір про надання туристичних послуг № 399116, за умовами якого туроператор через тур агента зобов`язується відповідно до заявки туриста на бронювання забронювати комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти та оплатити їх. (а.с.13-16).
Відповідно до умов п.5.1 договору про надання туристичних послуг вартість туру за цим договором з урахуванням послуг тур агента становить на дату укладення договору 21136,00 грн., що еквівалентно 756,00 доларам США.
Згідно листа бронювання туристичних послуг до даного договору позивачами заброньований тур до країни Китай, о. Хайнань, курорт Sanya Bay, готель Palm Beach Resort*4* з 04 червня 2019 року по 12 червня 2019 року за двомісним типом розміщення та харчуванням з включеним сніданком, трансфером, оглядовою екскурсією по Санья 04 червня 2019 року - 11 червня 2019 року (а.с. 17).
На виконання умов договору про надання туристичних послуг ОСОБА_2 оплатила готівкою турагенту ФОП ОСОБА_3 01 червня 2019 року 21136,00 грн., що підтверджується чеком, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.21).
Крім того, позивачі з метою реалізації туристичної подорожі і виконання умов договору про надання туристичних послуг щодо вильоту у запланований час придбали квитки на потяг сполученням Дніпро-Головний - Київ-Пасажирський відправленням 03 червня 2019 року о 17 год. 07 хв. прибуттям 04 червня 2019 року о 00 год. 02 хв. (а.с.22, 24) вартістю 407,26 грн. кожний і два квитки на автобус сполученням Київ-Бориспіль (аеропорт) відправленням 04 червня 2019 року о 01 год.00 хв. прибуттям о 01 год. 45 хв. вартістю 106,00 грн. кожний (а.с.23, 25), а також у зв`язку з відмовою у вильоту із країни позивачі змушені були придбати квитки на залізничний потяг у зворотному напрямку сполученням Київ-Пасажирський відправленням 04 червня 2019 року о 09 год.10 хв. прибуттям о 17 год.47 хв., вартістю 282,12 грн. кожний, а також два квитки на автобус сполученням Аеропорт Бориспіль-Київ вартістю 100,00 грн. кожний (а.с.26).
04 червня 2019 року позивачу ОСОБА_1 при проходженні прикордонного контролю працівниками Державної прикордонної служби України відмовлено у перетині кордону України з причин наявності обмежень за постановою державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Дніпра ГТУ у Дніпропетровській області, про що позивача повідомлено листом Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 04 червня 2019 року за вих. № 184/С-1173.
На звернення позивача ОСОБА_2 від 10 червня 2019 року про повернення коштів за договором на надання туристичних послуг від 01 червня 2019 року за № 399116 турагент як і туроператор кошти не виплатив, оскільки відповідно до умов п. 7.12 наведеного туроператор не несе відповідальність ,якщо турист не скористався туристичним продуктом або спожив його не повністю з причин, що не залежать від туроператора; будь-які причини, обставини внаслідок яких туристом послуга не спожита та/або не повністю, не створює зобов`язання для туроператора, якщо ці причини/обставини не залежали від останнього (а.с . 15).
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неправомірних рішень державного виконавця позивач не зміг здійснити перетин кордону в аеропорту та, відповідно, туристичну подорож до Китаю згідно договору про надання туристичних послуг № 399116 від 01 червня 2019 року, укладеного і оплаченого його дружиною за рахунок спільних коштів подружжя, у зв`язку з чим заподіяна шкода у доведеному розмірі підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, однак з урахуванням вимог ч. 4 ст. 65 СК України, на користь позивача ОСОБА_2 , яка уклала договір про надання туристичних послуг № 399116 в інтересах сім`ї. Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_2 про відшкодування на її користь решти суми понесених витрат на придбання туристичного продукту за договором № 399116 та квитків на своє ім`я, то суд дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями державного виконавця у виконавчому провадженню відносно боржника та тим, що позивач ОСОБА_2 , стосовно якої будь-яких обмежень або заборон у перетині кордону не було, як і не було обумовлених договором № 399116 обмежень на подорож однієї особи хоч би і за оплаченим на двох осіб туристичним продуктом, не здійснила подорож за оплаченим договором № 399116, а тому позовні вимоги про відшкодування Ѕ частини вартості туристичного продукту за договором, оплаченим нею в інтересах сім`ї та вартості квитків на її ім`я, придбаних у зв`язку з подорожжю згідно вказаного договору, задоволенню не підлягають. Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивачів моральної шкоди, завданої неправомірними діями органом ДВС.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку з чим рішення у даній справі є законним і обґрунтованим.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У відповідності до статті 1174ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад,ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»(2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845». Зазначена постанова прийнята у зв`язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ»у відповідність ізЗаконом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.
Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби».
Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».
Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією».
Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п.63).
Окрім цього, згідно п. 5 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Алпатов проти України» від 18 грудня 2012 року, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк через бездіяльність державних виконавців, а тому заявники скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їхню користь та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг. Відповідно до п. 13 Конвенції суд зазначив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, та статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективно національного збору юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
Відповідно до ч.2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Від імені держави Україна діють уповноважені органи, аналогічні висновки викладні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження№ 14-6цс18), від 09 червня 2018 року у справі№ 910/23967/16 провадження № 12-110гс18, справа № 308/5414/16-ц провадження №61-31305св18 від 09 жовтня 2019 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди позивачу покладається не на посадову особу або орган державної влади чи місцевого самоврядування, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. 
Тому висновки суду про часткове задоволення позовних вимог є правильними. 
Наведені вище обставини та норми права спростовують доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено сукупність умов для застосування до даних правовідносин положень ст.ст.1167, 1173, 1174 ЦК України, а позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури.
Так, матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 не зміг реалізувати туристичну відпустку у зв`язку з тим, що в аеропорту дізнався про обмеження, накладені на нього державним виконавцем.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2019 року визнано протиправними і незаконними дії та рішення державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області Потапенко В.В. у виконавчому провадженні № 13586747, якими були тимчасово обмежені права та законні інтереси ОСОБА_1 , а саме: щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 30 січня 2019 року; щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 24 березня 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві полювання від 28 лютого 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 28 лютого 2018 року; щодо винесення постанови про тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 28 лютого 2018 року.
Наведені обставини підтверджують причинно - наслідковий зв`язок між тим, що позивач ОСОБА_1 не використав свій туристичний договір та незаконними діями державного виконавця в межах проведення виконавчих дій.
Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу ОСОБА_1 , але на користь позивача ОСОБА_2 , якою було сплачено грошові кошти за тур, частини грошових коштів за невикористаний тур.
З наведених підстав апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду.
Також правильним, на думку колегії суддів, є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для компенсації позивачам моральної шкоди, оскільки матеріалами справи встановлено незаконність дій державного виконавця, які призвели до душевних страждань позивачів.
       Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                 Н.М. Деркач

       Судді: І.А. Єлізаренко

                                                                                        
                                                                                О.В. Лаченкова