КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 759/5769/21
провадження № 22-ц/824/13831/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
     
08  жовтня 2021 року                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Святошинського  районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року у складі судді  Петренко Н.О.,
 
встановив:
 
19.03.2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ  КБ  «ПриватБанк»)  звернулося  до  суду  з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь  заборгованість за кредитним договором про надання  банківських послуг №б/н від 31.12.2007 року в розмірі 19 211,45 грн, станом на  25.02.2021, яка складається: 15 483,19 грн  - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  3 728,26 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Посилалося на ті підстави, що ОСОБА_1 звернувся до  АТ  КБ  «ПриватБанк» з метою  отримання  банківських послуг, у зв`язку з  чим підписав   заяву №б/н від 31.12.2007 року.
  ОСОБА_1 при підписанні  заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання  банківських послуг.
Підписавши заяву між сторонами,  у відповідності до   ст. 634 ЦК України був укладений договір про надання  банківських послуг, який за своєю   правовою природою є  змішаним договором та містить  умови договору   банківського рахунку  ( ст. 1066 ЦК України)  та кредитного  договору  (ст.  1054 ЦК  України).
Позивачем на підставі договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим  кредитним лімітом, а відповідачу надано  у користування  кредитну  картку. 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.
Проте,  в процесі  користування  картковим рахунком   відповідач не надав  своєчасно банку  грошові  кошти для погашення  заборгованості за договором, у зв`язку з  чим виникла  заборгованість.
Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими.
У  зв`язку з  порушенням  відповідачем зобов`язань за  кредитним договором, з урахуванням внесених коштів на погашення  заборгованості,  станом на  25.02.2021 року утворилась заборгованість 19 211,45 грн, з яких: 15 483,19 грн  - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  3 728,26 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року вказаний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.12.2007 року станом на 25.02.2021 року у розмірі 15 483,19 грн та 2 270 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. просить скасувати рішення суду першої  інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.
Свої доводи мотивує тим, що  в заяві, підписаній  відповідачем,  зазначено:  тип кредитного  ліміту -  фінансовий, кредитна картка "Універсальна";  валюта картки - гривня; базова процентна  ставка -3%  на  місяць на  залишок заборгованості.
Відповідач  при укладенні  договору  був належним чином  повідомлений з його  умовами, отримав кредитну картку,  користувався кредитними коштами,  погодився з умовами кредитного  договору, вчинивши дії,  спрямовані на  виконання умов договору.
Суд першої  інстанції не  врахував  постанови  Верховного  Суду  від 12 лютого  2020  року  у справі  №136/840/17,  від  22 липня  2020  року  у справі  №189/2109/18 та неправильно  застосував висновки, висловлені  Великою Палатою Верховного  Суду  у постанові  від  3 липня  2019 року  у справі  №342/180/17.
 Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні  позову в частині стягнення  з  відповідача  процентів за користування  кредитними коштами,  суд першої  інстанції  виходив з того,  що  у заяві позичальника від 31.12.2007 року   процентна  ставка не зазначена. За таких  обставин  відсутні   підстави вважати, що сторони  обумовили у письмовому  вигляді ціну  договору, яка  встановлена  у формі сплати процентів за користування  кредитними коштами.
Апеляційний суд  не  погоджується  з висновком  суду  першої  інстанції  з таких підстав.
 Судом встановлено,  що  31 грудня  2007  року  ОСОБА_1 підписав заяву, в якій зазначено, що він  ознайомився та згодний  із Умовами  надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які були надані йому  у письмовій формі. Своїм підписом  від підтверджує  факт надання  йому повної інформації  про  умови кредитування  в Приватбанку. Він згоден, що  ця заява  разом  із  запропонованими  ПриватБанком  Умовами надання   споживчого кредиту  фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), Тарифами, складає  між ним та банком кредитно-заставний договір. 
Відповідачу  надано  кредиту у вигляді  встановленого  ліміту на  платіжну  картку зі сплатою  3 % на місяць на залишок заборгованості (а.с. 17).
Відповідно  до  довідки про зміну   кредитування  та обслуговування  кредитної картки, оформленої  на  ОСОБА_1 ,  кредитний  ліміт змінювався  та станом на  16.12.2017 становив 17 000  грн (а.с.16). 
У розрахунку  заборгованості за кредитним договором  позивачем  зазначено,  що станом на    25.02.2021 року розмір заборгованості  відповідача за кредитним договором становить   19 211,45 грн, з яких: 15 483,19 грн  - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  3 728,26 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.
УУ ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято поживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.
Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.
У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відмовляючи у задоволенні позову в частині  стягнення   процентів, суд першої інстанції дійшов  помилкового  висновку про те, що  розмір  процентів  між сторонами  не  був визначений сторонами. 
Як  встановлено апеляційним судом, у заяві позичальника від 31 грудня  2007 року  визначена базова процентна ставка за кредитом - 3, 00 % на місяць на залишок заборгованості. 
Зважаючи на наведене, обґрунтованими є доводи  відповідача  про наявність умов кредитування у заяві, підписаній позичальником 31 грудня  2007 року. 
Зазначена обставина неправильна встановлена судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за процентами.
Враховуючи викладене,  апеляційний суд  зробив висновок про задоволення позовних вимог про стягнення процентів в сумі  3 728,26 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже,  рішення  суду  першої інстанції  підлягає   скасуванню  в частині стягнення процентів по  кредиту з   ухваленням  в цій частині нового рішення про задоволення позову. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).
З огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за  подання  апеляційної скарги в сумі 3 405 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України,  суд
 
постановив:
 
Апеляційну  скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову про  стягнення  процентів скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення  про задоволення  позову.
Стягнути  з   ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за простроченими  процентами в сумі                     3 728,26 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору  в сумі 3 405 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не  підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                      Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                        І.  М. Рейнарт  
             
                                                                                   Т. А. Семенюк