Справа № 305/274/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       12 жовтня 2021 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів :
       головуючого: Джуги С.Д.
       суддів: Мацунича М.В., Кожух О.А.
       з участю секретаря : Микуляк Є.В.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2019 року у складі суді ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, правонаступником якої є Великобичківська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-
встановив :
У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.
Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після його смерті залишилося майно – будинок з надвірними будівлями та інше. Він своєчасно звернувся до приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. з відповідною заявою про прийняття спадщини. Також, у травні 2015 року, його сестра ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. з відповідною заявою на прийняття спадщини за заповітом, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Косівсько-Полянської сільської ради Копусяк Н.П. 19.12.2007 за реєстром №92, на підставі якої було відкрито спадкову справу за №64/2015.
Як встановлено нотаріусом, існує інший заповіт його батька, ОСОБА_3 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т. Ознайомившись із заповітом № 57 від 09.02.2015, він звернув увагу на те, що підпис та почерк його батька на цьому заповіті відрізняється від його дійсного підпису та почерку. Таким чином вважає, що підпис його батька на заповіті підроблений. З огляду на викладене вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним тому, що не підписаний його батьком ОСОБА_3 і не відповідає його волі, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним. Також зазначає, що складання оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі його батька, оскільки він постійно розповідав родичам та друзям, що належне йому майно, а саме житловий будинок в с. Косівська Поляна за № 1272 він заповість своїм дочкам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що у подальшому він і зробив, склавши заповіт 19.12.2007. Тому для позивача є дуже дивним те, що оскаржуваним заповітом від 09.02.2015 його батько раптово та безпричинно нібито заповів відповідачці все майно. Вказує, що це додатково підтверджує невідповідність волевиявлення відповідача та підробку підпису на заповіті. Окрім цього вказує на те, що оскаржуваний заповіт був посвідчений не нотаріусом, а секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т. З огляду на наведене, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 09.02.2015 за № 57.
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2019 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд не врахував обставини, які наведені в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог та безпідставно відмовив у заявленому позові. 
Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву та його не подали.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Олаг О.О. в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість 
Апелянт ОСОБА_1 , представник Великобичківської селищної ради в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12.07.2021 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_7 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через використання сервісу «EasyCon» за участю представника ОСОБА_7 . Суд апеляційної інстанції забезпечив в суді технічну можливість судового засідання в режимі відеоконференції, однак представник ОСОБА_7 через несправність власних технічних засобів не зміг брати участь у судовому засіданні. 
Згідно із ч.4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
З врахуванням наведеного суд розглянув справу без участі представника ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив його з недоведеності. 
З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справам та ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.
Заповіт відповідно до ст. ст. 1247, 1248 ЦК України складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
Згідно  із ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Спеціальною нормою, яка визначає підстави визнання заповіту нікчемним, є ст. 1257 ЦК України. Відповідно до ч. 1 даної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається.( ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства(ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).
Як вбачається із роз`яснень, викладених у ч.2 п.16, ч.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Матеріалами справи встановлено, що 19.12.2007року ОСОБА_3 заповів ОСОБА_5 , 1971 року народження та ОСОБА_6 , 1986 року народження, належне йому майно, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 , що розміщений на земельній ділянці 0,07 га. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Косівсько-Полянської сільської ради Копусяк Н.П. та зареєстрований за № 92 (а.с.19,77).
09.02.2015 року, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все його майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, на що він за законом буде мати право. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т. та зареєстрований за № 57 (а.с.18,78).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.05.2015. (а.с.15).
Таким чином, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно останнього.
17.05.2015року ОСОБА_9 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Косівсько-Полянської сільської ради Копусяк Н.П. 
Постановою приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. від 17.08.2016року, після вивчення документів поданих ОСОБА_4 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки наявний заповіт ОСОБА_3 від 09.02.2015, яким він заповів іншому спадкоємцю, який прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства.
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач вказує, що спірний заповіт, посвідчений 09.02.2015року секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т. підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що він посвідчений не нотаріусом, а секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради, волевиявлення його батька ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі, спірний заповіт він не підписував.
Суд першої інстанції правильно встановив, що такі посилання є безпідставними і нічим не підтверджені.
Згідно заповіту, посвідченого 09.02.2015року секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає за адресою АДРЕСА_2 , заповів все своє майно ОСОБА_3 .
Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що заповіт складено секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т., заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний ним у її присутності, особу його встановлено, дієздатність перевірено, заповіт зареєстровано в реєстрі за №57. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів.
Згідно із ст. 37 даного Закону (у редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14 листопада 2011 року за №1298/20036 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування) нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Правила посвідчення заповітів визначено положеннями пункту 1.4. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування.
Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.
Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що обов`язок складати і посвідчувати заповіти у Кобилецько-Полянській селищній раді Рахівського району покладено на секретаря селищної ради Гілазову В.Т. В оспорюваному заповіті від 09.02.2015року зазначено час і місце його складання, що заповідач перебуває при здоровому розумі, усвідомлює значення своїх дій, діє добровільно, без будь-якого примусу, заповідачу роз`яснено зміст статей ЦК України щодо недійсності правочинів, зміст статей 1233-1236, 1241, 1245, 1247-1248, 1254, 1257,  1307 ЦК України, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 ,заповіт підписаний заповідачем власноруч, а тому даний заповіт відповідає вимогам, встановленим у ст. 1247 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях і не заслуговують на увагу.
Судом першої інстанції також обґрунтовано не взято до уваги посилання позивача в позовній заяві, що ОСОБА_3 не підписував оспорюваний заповіт, оскільки такі не доведені належними, допустимими та достовірними доказами. 
З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням позивача 11.10.2017 судом першої інстанції призначено проведення судової почеркознавчої експертизи. Для вирішення експерту поставлені наступні питання: 1) «Чи виконано підписи від імені заповідача ОСОБА_3 в заповіті від 19.12.2007 та від 09.02.2015 однією чи різними особами?»; 2) «Який із підписів на заповітах від 19.12.2007 та від 09.02.2015 належить заповідачу ОСОБА_3 ?».
Згідно висновку експерта № 45/17 від 22.02.2018 підписи від імені ОСОБА_3 в електрофотокопіях заповітів від 19.12.2007 та від 09.02.2015 виконано різними особами. Відповісти на друге питання не надалося можливим через відсутність порівняльних зразків підписів ОСОБА_3 (а.с. 103-106). 
Вказаний висновок експерта є ідентичним висновку експертного дослідження № 6/17 від 10.02.2017, сканкопія якого долучена до матеріалів клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи представником позивача ОСОБА_10 (а.с. 79-82).
За клопотанням позивача 12.06.2018 судом першої інстанції призначено проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи. Для вирішення експерту поставлене наступне питання: 1) «Який із підписів на заповітах від 19.12.2007 та від 09.02.2015 належить заповідачу ОСОБА_3 ?».

Згідно висновку експерта № 28/18 від 25.09.2018 підпис у електрофотокопії заповіту від 19.12.2007 виконаний ОСОБА_3 (а.с. 143-149). 
У відповідності до вимог пункту 1.12. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5 експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення експертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169.
Згідно із п. 4 Розділу І Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3505/5
(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 07.09.2015 № 1659/5), судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.
Згідно висновків експерта № 45/17 від 22.02.2018 та №28/18 від 25.09.2018 (а.с.103-106, 143-149 т.1) проведення експертизи доручено ОСОБА_11 , який має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової почеркознавчої експертизи, технічної експертизи документів, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, кваліфікацію судового експерта по спеціальності 1.1 «Дослідження почерку та підписів», стаж експертної роботи з 1994 року (свідоцтво № 755 від 23.05.2012, видане ЕКК МВС України).
Разом з тим, згідно інформації, яка міститься у Реєстрі атестованих судових експертів (http://rase.minjust.gov.ua/), свідоцтво № 755 від 23.05.2012 є недійсним на підставі Наказу № 12 від 29.04.2016. Таким чином, експерт Герасименко О.В. не був уповноважений на проведення вказаних вище судових експертиз.
Крім того, у відповідності до вимог абзацу 3 пункту 1.1 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів (далі Науково-методичні рекомендації).
В абзаці 2 пункту 1.4 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій, зазначено, що у разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).
Разом з тим, пунктом 1.13 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій регламентовано, що достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.
У порушення вищевказаних вимог Науково-методичних рекомендацій, висновки експерта № 45/17 від 22.02.2018 та № 28/18 від 25.09.2018, складені на підставі електрофотокопій заповітів ОСОБА_3 від 19.12.2007 і 09.02.2015, не містять докладного опису процесу проведених досліджень та їх результатів, зазначення застосованих методів (методик) дослідження. При цьому у дослідницькій частині висновків відсутні посилання на документи, які використовувались експертом для порівняння підписів ОСОБА_3 .
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що висновок експерта № 45/17 від 22.02.2018 та висновок експерта № 28/18 від 25.09.2018 є неналежними та недопустимими доказами, які не можуть підтверджувати факт, що оспорюваний заповіт підписував не заповідач ОСОБА_3 . 
На виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України для реалізації позивачем прав передбачених цим Кодексом та перевірки доводів апеляційної скарги позивача, судом апеляційної інстанції ухвалою від 14.07.2020року призначено у справі повторну судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: «Чи виконаний підпис у заповіті, який складений у селищі Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області 09 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі №57 ОСОБА_3 чи іншою особою?». Проведення експертизи доручено експертам Львівського НДІСЕ. Витребувано з Кобилецько – Полянської селищної ради оригінал заповіту від 09 лютого 2015 року, журнал реєстрації нотаріальних дій за 2015 року, а також витребувано з Тячівського об`єднаного управління ПФУ в Закарпатській області пенсійну справу померлого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які направлені разом з матеріалами справи в розпорядження експертів.
25.11.2020 року на адресу суду надіслано клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення вказаної експертизи, в якому експерт просив надати зразки підпису ОСОБА_3 , виконані в документах, що не мають відношення до даної справи та за часом виконання максимально наближені до часу виконання досліджуваного документу, тобто за 2011-2015 роки.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 01.12.2020 року витребувано дані документи від позивача ОСОБА_3 та направлено йому дану ухвалу на виконання в двадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали, та роз`яснено про наслідки неподання експертам необхідних матеріалів, передбачених ст. 109 ЦПК України.
Копію даної ухвали ОСОБА_3 отримано 09.12.2020року, що стверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.128 т.2).
02.02.2021року позивачу ОСОБА_3 повторно направлено для виконання копію ухвали від 01.12. 2020 року, яка ним отримана 19.02.2021 року (а.с.130 т.2). 
Однак, дана ухвала позивачем не виконана, суду не надіслано жодних документів, які зазначені у вказаній ухвалі, та не повідомлено суд про причини її невиконання.
03.03.2021 року на адресу суду судовим експертом внаслідок невиконання його клопотання про надання додаткових матеріалів надіслано повідомлення про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи (а.с.141-145 т.2).
Таким чином через неподання позивачем необхідних матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи, така не проведена.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Відповідно до ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема є: змагальність сторін; диспозитивність. 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12, ч.2 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК України).
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів констатує, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що оспорюваний заповіт від 09.02.2015 підписаний не заповідачем ОСОБА_3 , а іншою особою. Такі посилання позивача є голослівними і нічим не підтвердженими. 

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним та обґрунтовано відмовив у заявленому позові. 

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2021 року. 
Головуючий :
       Судді: