ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 804/10759/15	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року 
  у адміністративній справі № 804/10759/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме, визнано протиправними та скасовано накази Державної пенітенціарної служби України від 22.07.2015 №113/ОС-15 та від 28.07.2015 №116/ОС-15 в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади". Одночасно, цим же рішенням відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 щодо його звільнення посади начальника управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області на підставі пункту 64 «в» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 24.07.2015 року, та про зобов`язання Міністерство юстиції України протягом трьох робочих днів з дня набрання судовим рішенням законної сили вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про застосування до ОСОБА_1  заборони, передбаченої Законом України від 16.09.2014 № 1682 «Про очищення влади», а також про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, а у випадку законної неможливості - на рівнозначній посаді в цьому державному органі з 24.07.2015, зі стягненням середнього заробітку без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 24.07.2015 по день винесення судового рішення у цій справ, а також моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачами по справі в апеляційному порядку з підстав його незаконності та необґрунтованості в частині     визнання протиправними та скасування наказів Державної пенітенціарної служби України від 22.07.2015 №113/ОС-15 і від 28.07.2015 №116/ОС-15 в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади". 
Апеляційні скарги відповідачів мотивовані неправильністю застосування судом до спірних правовідносин норм матеріального права та неврахування відсутності в діях Державної пенітенціарної служби України ознак протиправності при звільненні позивача з посади та зі служби на підставі вимог Закону України «Про очищення влади», ч.2 ст.1 якого встановлено процедуру очищення влади (люстрація), що  здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх  здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 ,    підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Вказують, що конструкція ч.3 ст.1 цього Закону взагалі не потребує необхідності встановлення фактів, у тому числі здійснення заходів, спрямованих на узурпацію влади  Президентом України ОСОБА_2 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначених у ч.1, ч.2, ч.4 ч.8 ст.3 цього Закону, що судом першої інстанції не було враховано, також як і не було узято до уваги, що люстрація за нормами Закону «Про очищення влади» є не єдиною підставою звільнення позивача з посади начальника управління, оскільки за станом здоров`я позивач також не мав право надалі займати посаду, шо підтверджувалося наданими документами про хворобу, і було підставою для часткової зміни підстави та дати звільнення позивача. За вказаних обставин, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити інше рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.
У відзиві позивача на апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України  вказується на правильність висновків суду першої інстанції про невідповідність оскаржуваних у цій справі позивачем наказів в частині звільнення ОСОБА_1 наведеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям правомірності і відповідно, до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 по справі №804/10759/15 про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування, наказів Державної пенітенціарної служби України від 22.07.2015 №113/ОС-15 та від 28.07.2015 №116/00-15 в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" скасуванню не підлягає. За вказаних обставин позивач просить залишити без задоволення вимоги апеляційних скарг відповідачів, а рішення суду – залишити без змін.
Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх правової оцінки та юридичної кваліфікації, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянтів та для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконання Закону України "Про очищення влади" (далі - Закон №1682-VII), наказом  Державної пенітенціарної служби України №113/ОС-15 від 22.07.2015р. «з особового складу» позивача з 22.07.2015 року було звільнено з посади начальника управління ДПтС України у Дніпропетровській області та зі служби в запас Збройних Сил України відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
В подальшому, у зв`язку з наданням позивачем виданого військово-лікарською комісією ГУМВС України в Дніпропетровській області 23.07.2015 р. Свідоцтва про хворобу №20, згідно якого ОСОБА_1 визнано обмежено придатний до військової служби, наказом Державної пенітенціарної служби України №116/ОС-15 від 28.07.2015 р. було змінено пункт наказу ДПтС України від 22.07.2015 №113/ОС-15 в частині підстави звільнення генерал-майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (Р-458729), та на підставі листа Міністерства юстиції України від 07.07.2015 №110.2/1327, виданого військово-лікарською комісією ГУ МВС України в Дніпропетровській області свідоцтва про хворобу від 23.07.2015 №20 і виданого державною лікарнею з поліклінікою ГУ МВС України в Дніпропетровській області листка непрацездатності серія ВАО №183788 – визнано начальника управління ДПтС України у Дніпропетровській області ОСОБА_1 звільненим з 24.07.2015 року у запас Збройних Сил України відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пункту 64 «в» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
          При вирішенні спору у цій справі по суті, суд першої інстанції здійснив детальний аналіз критерій здійснення очищення влади (люстрації), що установлені ст.3 Закону №1682-VII у їх взаємозв`язку із ч.1 ч.2 ч.3 ст.1 цього Закону та п.2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII - спираючись на зміст положень ст.ст.3, 8, 38, 61, 129 Конституції України,  Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2009 року № 1906-IV, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV і приписів Постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року №563 «Про деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади», а також на положення ст.ст.6, 8, 27 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ст.ст.26, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, та проміжного висновку Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) № 788/2014 і остаточного висновку Венеціанської комісії № 788/2014. 
Внаслідок правового аналізу наведених у попередньому абзаці норм матеріального права та з урахуванням  Рішення Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII, а також рішень Верховного Суд у справах № 800/186/17  (з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року), по справі №817/3431/14 (постанова Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року) – суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до позивача необгрунтовано був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, хоча ні його трудова книжка, ні послужний список про перебування позивача на відповідних посадах, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , чи підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а оскаржувані у цій справі накази, не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму, тому ці накази в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції, і як наслідок підлягають визнанню протиправними і скасуванню в частині звільнення ОСОБА_1  відповідно до пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»..
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія апеляційної інстанції погоджується у повному обсязі, оскільки такі суворі заходи, як звільнення з посади із забороною обіймати посаду на 10 років, не можуть застосовуватися до державних службовців лише через те, що вони залишилися на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб і встановлення зв`язку з узурпацією влади, підривом основ національної безпеки та оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України оголошувалася перерва з метою надання можливості відповідачам представити суду належні докази на підтвердження законності застосування до ОСОБА_1  люстраційної процедури, тобто, не як інструменту формального звільнення з посади, а як законодавчо встановлений захід задля відновлення довіри до органів державної влади, але при доведеності провини ОСОБА_1 , як на тому наголошено Парламентською асамблеєю Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) та Європейською комісією    «За демократію через право» (Венеціанська комісія) у Проміжному (пункти 64, 82, 104) і Остаточному (п. 18) висновках № 788/2014 щодо Закону України «Про очищення влади». Проте, відповідачами по справі будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин до апеляційного суду не подано.
Оскільки за прописаними у Законі «Про очищення влади» принципами його дії та застосування (ст.1) щодо «презумпції невинуватості» і «індивідуальної відповідальності», відповідачі по справі не мали можливості без аналізу індивідуальної поведінки ОСОБА_1 дійти висновку про наявність зв`язку між ОСОБА_1 та «узурпацією влади», відповідно, і правових підстав для застосування до позивача по цій справі  найсуворішого заходу очищення влади (люстрації) – не було. Сам факт залишення позивача на своїй посаді після обрання нового глави держави не може слугувати підставою для його люстрації, на чому неодноразово в своїх рішення наголошувалося як ЄСПЛ так і Верховним Судом, а відповідно має враховуватися і в цій справі.
Оцінюючи пропорційність застосованих до позивача обмежень щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти відповідачі по цій справі, судова колегія вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві, тому підсумовуючи наведене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України – повинні бути залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції – підлягає залишенню без змін.    
Керуючись ст.ст.    242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                            П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року – залишити без змін.
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов