Номер провадження: 22-ц/813/3527/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16055/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Штогріна Олександра Іванівна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рогатін Владислав Олексійович про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В. 24 жовтня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи: Юридичний департамент Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Штогріна О.І., Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рогатін В.О.) про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та зобов`язання вчинити певні дії (т. 1 а.с. 3-18, 114-129,248, 264).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем ОСОБА_4 до державного реєстратора подані документи, якими підтверджується проведення нею самовільно, без отримання згоди усіх співвласників, реконструкції квартири спільного заселення 7,8,9,10,11,12,14,15 по АДРЕСА_1 з надбудовою мансардного поверху та виділенням в одиницю в результаті чого було утворено квартиру АДРЕСА_2 та зареєстровано право власності на новостворений об`єкт нерухомості із відкриттям у реєстрі нового розділу та присвоєння окремого реєстраційного номера. Тобто, ОСОБА_4 , починаючи з 28 листопада 2014 року по 07 серпня 2018 року була власником квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 516213751101), яка утворилася у результаті виділу її частки в натурі та одночасно з цим і по теперішній час є власником 119/1000 частини квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 11390600). 
Позивач вказує, що не давав нотаріальної згоди, на відмінність від інших співвласників, на виділ ОСОБА_4 частки. Також відсутній нотаріально посвідчений договір про виділ частки в натурі або судове рішення, що набрало законної сили про виділ частки в натурі. Зазначене, на думку позивача, свідчить про відсутність жодних правових підстав для виникнення нового об`єкту нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_2 . Під час прийняття рішення про державну реєстрацію № 17637370 від 02 грудня 2014 року з відкриттям нового розділу на квартиру АДРЕСА_2 , з присвоєнням реєстраційного номеру 516213751101, як новоствореному об`єкту, державним реєстратором не було досліджено правомірність та наявність правових підстав для виникнення (створення) такого нового об`єкта нерухомості шляхом виділу частки в натурі. 
07 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування № 1079 вказаної квартири АДРЕСА_4 . На момент відчуження квартири АДРЕСА_4 у ОСОБА_4 було відсутнє право власності через скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
Також у позові ОСОБА_1 зазначає, що подальше відчуження зазначеної квартири АДРЕСА_4 від нового власника ОСОБА_2 останньому власнику ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу № 1437 від 27 жовтня 2018 року є таким, що також суперечить нормам чинного законодавства, оскільки у ОСОБА_4 , як у першого власника новоствореного об`єкту, не виникло право власності (у порядку, встановленому законом), тому рішення про державну реєстрацію права власності № 43724130 від 27 жовтня 2018 року за ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомості підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу - визнанню недійсним. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (т. 3 а.с. 138-147).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем були надані суду допустимі та належні докази, з яких чітко вбачається неправомірність набуття права власності ОСОБА_4 , тобто, обставини неправомірності набуття права власності є доказаними, а посилання суду на недоведеність цих обставин жодним чином не обґрунтовані (т. 3 а.с. 153-166).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є співвласником квартири спільного заселення, розташованої за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 03.09.2001 року, яке засвідчує право спільної часткової власності на 342/1000 частини квартири, що складає 146, 0 кв.м. і яка належить йому та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Наявність реєстрації права власності саме спільну частку власність за позивачем на 342\1000 частини квартири спільного заселення, наряду з іншими співвласниками не спростоване представником позивача та підтверджується Витягом з Державного реєстру. 
Вказана квартира була самовільно реконструйована позивачем за наслідком реконструкції кв. АДРЕСА_6 та частини горищного приміщення, та узаконена Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації № 447 від 30.04.2004 року про затвердження міжвідомчої комісії № 12 від 19.04.2001 року «Про збереження існуючого плану кв. АДРЕСА_6 та горищного приміщення, які були реконструйовані» 
Однією із співвласників вказаної квартири спільного заселення була відповідач ОСОБА_4 , яка за договором дарування від 21.07.2012 року отримала у власність 119/1000 частини квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується також даними отриманими із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.2018 року, відповідно до якої вказаному об`єкту було присвоєно реєстраційний номер 11390600.
З порядку користування, який склався між співвласниками та не є спірним між сторонами та іншими співвласниками, позивач ОСОБА_1 безпосередньо проживає у квартирі АДРЕСА_7 .
Матеріалами справи підтверджене та не спростоване сторонами, що будівельні роботи ОСОБА_4 були здійснені на підставі Декларації про початок виконання будівельних робіт на «Реконструкцію частини комунальної квартири з надбудовою мансардного поверху та виділенням в одиницю», АДРЕСА_8 , за № ІУ 082142330677 від 21.08.2014 року. По завершенню робіт відповідачем ОСОБА_4 далі була отримана Декларація про готовність об`єкту до експлуатації від 30.10.2014р. №ОД 142143030974.
Таким чином, судом вірно встановлено, що для проведення будівельних робіт та, у наступному, для реєстрації права власності відповідач ОСОБА_4 отримала у належного державного органу необхідний перелік документів, та подала на реєстрацію. Перевірка документів та проведення певних дій у відповідності з визначеною процедурою відноситься до компетенції певних державних органів. 
Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, ще державним реєстратором Чернавською І.В. Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області було прийняте Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17637370 від 02 грудня 2014 року за ОСОБА_4 зазначеної відокремленої квартири АДРЕСА_4 .
Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області відповідачу ОСОБА_1 було видане Свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 74,1 кв.м. (житлова 43,1 кв.м.), розмір частки 1/1 та видано Свідоцтво про право власності № 30307558 від 02.12.2014 року.
У Державний реєстр речових прав на нерухоме майно під номером 7900869 внесений запис про право власності за ОСОБА_4 з зазначенням «Підстава виникнення права власності» - Свідоцтво на право власності виданий 02.12.2014 року.
Виходячи з наведеного, судом першої інстанції встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_4 , виникло саме у ОСОБА_4 вперше, в порядку реєстрації права власності як на новостворене майно. Тому, саме зазначене Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року є первинним правовстановлюючим документом, а не Рішення реєстратора Чернавської І.В, на чому наполягає позивач. Дане Свідоцтво не оскаржене позивачем, та правомірність його видачі і виникнення ( реєстрація) права власності на його підставі не входить до предмету спору та доказування по справі. 
За наслідком скарги позивача, по результатам перевірки Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, було скасовано реєстрацію Декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 30.10.2014р. №ОД 142143030974, що підтверджується Наказом № 69 від 03.11.2017 року. Зі змісту Наказу № 69 суд не вбачає, які обставини стали підставою для скасування Декларації. Таким чином, скасування реєстрації Декларації було здійснене вже після реєстрації права власності за відповідачем у 2014 році. 
Як вірно вказано у оскаржуваному рішенні суду, для прийняття реєстратором Чернавською І.В. Рішення про реєстрацію, видачі Свідоцтва на право власності, проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 , були подані реєстратору наступні документи: договір дарування від 21.07.2012 року, посвідчений Масловою М.В., державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори про безоплатну передачу у власність ОСОБА_4 119/1000 частин квартири АДРЕСА_3 - у якості документа, що підтверджує відповідно виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; витяг про державну реєстрацію прав 35103174 від 08.08.2012 року про реєстрацію частики у праві спільної часткової власності у розмірі 119/1000 на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_8 .; декларацію про готовність до експлуатації реконструкції частини комунальної квартири з надбудовою мансардного поверху та виділення в одиницю за адресою АДРЕСА_8 (№ ОД 142143030974, технічний нагляд ІТ № 001734); Довідку з Адресного реєстру міста Одеси від 24.09.2014 року № 55963/1 про резервування адреси; технічний паспорт на дворівневу квартиру; нотаріально засвідчену заяву співвласників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 18.11.2014 року, засвідчену Божемовською Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, відповідно до якої вони повідомлені співвласницею ОСОБА_4 про реконструкцію належної їй 119/1000 частки квартири АДРЕСА_3 з відокремленням в одиницю. 
За результатами розгляду поданих ОСОБА_4 документів, державним реєстратором Чернавською І.В. було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17637370 від 02.12.2014 року, на підставі чого відкрито розділ за новоствореним об`єктом, присвоєно йому реєстраційний номер НОМЕР_2 та видано зазначене Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 02.12.2014 року.
Будь-яких рішень щодо визнання незаконним дій державного реєстратора з цього приводу, а ні Міністерством юстиції України, а ні судами України не приймалось. Порушень з боку особи, яка подала документи на реєстрацію, будь-яким контролюючим або правоохоронним органом не встановлювалось. Таким чином, реконструкція об`єкту нерухомості та оформлення права власності на кв. АДРЕСА_2 , були здійснені у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, а Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - видане на законних підставах.
Судом першої інстанції також враховано, що позивач ще у 2001 році також здійснив аналогічну реконструкцію належної йому частки без дозволу співвласників, а саме приміщень квартири, що знаходиться у фактичному його користуванні з влаштуванням другого рівня над частиною квартири за рахунок частки приміщення горища. Зазначений факт підтверджений представником позивача. Таким чином, позивач та відповідач ОСОБА_4 зайняли частину горища, за рахунок якого здійснили звеличення квартир, що заходяться у фактичному користування без оформлення звеличення часток. 
Як вбачається з пояснень відповідачів, зайнята відповідачем частина горища знаходиться тільки над частиною, яка перебуває у його фактичному користуванні, тобто над квартирою АДРЕСА_4 , і зазначене не спростоване представником позивача. Виходячи з наведеного, судом встановлено, що позивачем не обґрунтоване та недоведене порушення саме його прав проведенням реконструкції ОСОБА_4 ..
В останній редакції позову позивач визнає, що ОСОБА_4 , яка мешкала у квартирі АДРЕСА_4 , тривалий час у своїй квартирі робила ремонтні роботи, у тому числі з влаштуванням бетонного укріплення, виходу безпосередньо з квартири на горище. Враховуючи, що Свідоцтво було видане на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а саме квартири з влаштованим другим рівнем над квартирою АДРЕСА_4 , що знаходилася у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_4 , судом вірно встановлено, що позивачу було відомо про проведення відповідних робіт по приєднанню частини горища до квартири саме у 2014 році. 
Таким чином, до ОСОБА_4 , як первинного власника квартири АДРЕСА_4 , позивачем заявлені вимоги щодо визнання незаконними дії реєстратора ОСОБА_10 з відкриття реєстру та присвоєння вказаному об`єкту реєстраційного номеру та зобов`язання закрити розділ у Державному реєстрі із скасуванням реєстраційного номеру цього об`єкту. Також, до ОСОБА_4 заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора Чернавської І.В. про державну реєстрацію права на квартиру АДРЕСА_4 . 
Однак, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, тому як не звернувся із вимогою про скасування саме первинної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_4 . Зазначені вимоги про оскарження рішення реєстратора Чернавської І.В., яка взагалі не є учасником справи, у разі задоволення позову жодним чином не поновлять права співвласника за захистом якого звернувся позивач. 
У останній редакції позову одним з відповідачів було зазначене Юридичний департамент Одеської міської ради, якого надалі позивач залучив у якості третьої особи. Однак. Юридичний департамент ОМР, як державний орган з новими повноваженнями (без правонаступництва), не несе відповідальність за дії реєстраторів Реєстраційної служби Одеського управління юстиції. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені вимоги є неналежним способом захисту з боку позивача та пред`явлені до неналежного відповідача ОСОБА_4 , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні в цієї частині вимог. 
З положень ст. 10 та 11 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» слідує, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства .До виключної компетенції цих органів також відноситься прийняття рішень про державну реєстрацію чи відмову. Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що суд не праві втручатися у діяльність органу реєстрації (законодавчо встановленні дискреційні повноваження), зобов`язуючи приймати відповідні рішення відносно дій по процедурі державної реєстрації. Таким чином, вимоги позивача в частині щодо зобов`язання ОСОБА_4 закрити розділ у Державному реєстрі и скасуванням реєстраційного номеру об`єкту на квартиру АДРЕСА_4 а також заявлені до неналежного відповідача, не відповідають належному способу захисту права співвласника, та взагалі не обґрунтовані з підстав формулювання в такому вигляді. 
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Засадами ст.15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке вона отримала в результаті отримання Свідоцтва на право власності та реєстрації права у встановленому законом порядку. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.        Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно п.5 постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. 
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.09.2018 року по справі № 804\1510\16, від 02.10.2018 року по справі № 465\1461\16-а, - реєстрація Декларації про готовність об`єкту до експлуатації є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків, в даному випадку дій щодо реалізації права на реєстрацію ОСОБА_4 права власності на об`єкт нерухомого майна. Після реєстрації прав власності на реконструйований об`єкт на підставі Декларації про готовність, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. 
На час розгляду даної справи, Свідоцтво на право власності, видане власнику новоствореного нерухомого майна - ОСОБА_4 , не оспорено та є дійсним, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання такого права виникшим неправомірно, та для скасування реєстрації права власності. 
07 серпня 2018 року зазначена квартира була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1079 від 07.08.2018 року, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. Зі змісту договору дарування вбачається, що нотаріус посвідчив, що зазначена квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва на право власності, яке зареєстроване 02.12.2014р. Таким чином, ОСОБА_2 набув право власності на підставах, що не заборонені законом, шляхом укладення правочину (договір дарування) у встановленому законом порядку.
Враховуючи, що Свідоцтво на право власності, а також первинна реєстрація права на підставі свідоцтва не визнані неправомірними, не скасовані, та не входять до предмету спору, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що порушення прав позивача укладенням оскаржуваного договору дарування не доведене, а вимоги позивача щодо визнання договору дарування № 1079 недійсним, та скасування Рішення нотаріуса Штогріної О.І. про реєстрацію права під № 42419231 – є безпідставними та не підлягають задоволенню. 
27 жовтня 2018 року ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О.. Як вбачається з матеріалів справи, подальше відчуження ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу також відбулось на законних підставах. 
Враховуючи, що зазначене Свідоцтво на право власності, а також первинна реєстрація права на підставі свідоцтва не визнані неправомірними, не скасовані, та не входять до предмету спору, судом вірно зазначено, що порушення прав позивача укладенням договору купівлі-продажу не доведене, а вимоги позивача щодо визнання договору дарування № 1437 недійсним, та скасування Рішення нотаріуса Рогатіна В.О. про реєстрацію права під № 43724130 – не підлягають задоволенню. 
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа  має  право  мирно  володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна,  інакше як в інтересах суспільства і  на умовах,  передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. 
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності. 
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».
Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 204 ЦК України,  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних правочинів дарування та купівлі-продажу, і ним не обґрунтовано та не наведено будь-яких підстав, що могли би привести до визнання недійсним законно укладеного договору, а також не доведено факту порушення його прав співвласника.
Крім того, позивачем не доведено жодними доказами, що діями відповідачів він був якимось чином позбавлений свого права спільної часткової власності, та не має можливості нею користуватися чи розпоряджатися. Також судом вірно встановлено, що позивачем не доведене той факт, що відповідач ОСОБА_4 порушила його права при здійсненні реконструкції належної їй частки квартири, та на підставі виданої Декларації про готовність звернулася до державного реєстратора отримала Свідоцтво на право власності та реєстрацію цього права на квартиру АДРЕСА_4 , як окремий об`єкт. Правомірність приєднання ОСОБА_4 до своєї частки частини приміщення горища не оспорюється позивачем, не є предметом спору та доказування у справі відповідно до положень ст. 13 ЦПК України. 
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018 року по справі №815/2573/17 апеляційна скарга ОСОБА_4 була задоволена. Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 р. за позовом ОСОБА_1 - скасована. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної архітектурно - будівельної інспекції України, Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Одеській області (третьої особи ОСОБА_4 ) про скасування декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації - відмовлено. Даною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду встановлено, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрацією оскаржуваних декларацій Департаментом ДАБІ порушено майнові права ОСОБА_1 , а тому вони підлягають скасуванню. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Таким чином, Одеський апеляційний адміністративний суд у своїй постанові фактично встановив, що майнові права ОСОБА_1 порушені не були, що також свідчить про безпідставність позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 по даній справі. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 не довів, коли саме дізнався про порушення свого права, не надав належних доказів, що могли підтвердити такі обставини, що свідчить про порушення ним строків звернення до суду з вимогами про скасування рішень державного реєстратора Чернавської Інни Василівни та зобов`язання закрити розділ у Державному реєстрі. Однак, враховуючи вищевикладене, суд вірно вважав за доцільне відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав недоведеності позовних вимог та пред`явлення вимог до неналежного відповідача, а не з підстав пропущення строку звернення до суду.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем були надані суду допустимі та належні докази, з яких чітко вбачається неправомірність набуття права власності ОСОБА_4 , тобто, обставини неправомірності набуття права власності є доказаними, а посилання суду на недоведеність цих обставин жодним чином не обґрунтовані.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів зауважує, що апелянтом при зверненні до суду із вимогами про визнання договорів недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, не надано судам першої та апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення зазначеними правочинами та діями державного реєстратора майнових прав чи інтересів ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів враховує, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав, адже він не був стороною спірних правочинів, однак заявляє вимоги щодо їх недійсності, не обґрунтовуючи належним чином порушення своїх прав.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, 
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 28 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе