ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 жовтня 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №576/1025/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1513/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області  від 27 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Усенко Л.М., в приміщенні Глухівського міськрайонного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 30 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 28 лютого 2011 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 лютого 2011 року, яка станом на 18 квітня 2021 року становить 29 795 грн 42 коп., з яких: 23 997 грн 04 коп. – заборгованість за кредитом; 5798 грн 38 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0 грн 00 коп. – заборгованість за комісією; 0 грн 00 коп. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; та стягнути судові витрати по сплаті судового збору. 
               Глухівський міськрайонний  суд Сумської області рішеннямвід 27 липня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення.
               Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
               В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалите нове, яким позов задовольнити в повному обсязі; відмовити у задоволенні вимог відповідача щодо стягнення витрат на правову допомогу; стягнути з відповідача судові витрати.
               В доводах апеляційної скарги зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт. З банківської виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, отримував кошти через банкомати, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливими без наявності картки.
               Вважає, що відповідач, користуючись кредитними коштами, добре знав та розумів умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від нього не було, тобто він погоджувався із розміром нарахованих відсотків та неустойки.
               Наголошує на тому, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.
               На думку позивача, суд першої інстанції безпідставно звільняє боржника від сплати відсотків, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не заявлялися вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним.
               Позичальник не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що на думку позивача, свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодився. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Ним розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічної експертизи по справі не призначалося.
               Вважає, що питання щодо підписання відповідачем договору взагалі не відноситься до предмету заявленого позову. 
               Наголошує на тому, що суд безпідставно відмовив у стягненні частини заборгованості за тілом кредиту, відсотків та прострочених відсотків.
               Зазначає, що перевищення встановленого ліміту за карткою відповідача сталося через те, що він до перевищення кредитного ліміту скористався послугою «Миттєва розстрочка». 
               Вважає, що суд не врахував висновки щодо застосування норми права, а саме ч. 2 ст. 530 ЦК України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
               Факт ознайомлення відповідача з умовою щодо сплати процентів за кредитом підтверджується підписаним ним паспортом споживчого кредиту.
               Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що судом не було враховано, що у звіті про надану правову допомогу не зазначено час, а тому не може бути оцінено співмірність розміру витрат із витраченим часом, що викликає сумнів щодо розміру витрат на підготовку процесуальних документів.
               Виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2011 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмір процентної ставки вказана заява не містить (а. с. 18).
На підтвердження своїх вимог банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені наказом від 06 березня 2020 року № СП-2010-256, які відповідачем не підписані (а. с. 21-46). А також надав Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 10 червня 2020 року (а. с. 18-20).
Також позивачем було надано виписку з рахунку (а. с. 56-57).
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу за кредитним договором було надано наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 25 вересня 2012 року, термін дії – 09/15); НОМЕР_2 (дата відкриття – 11 жовтня 2015 року; термін дії – 10/19); НОМЕР_3 (дата відкриття – 18 травня 2016 року, термін дії – 05/20) (а. с. 16).
Відповідно до розрахунку банку, заборгованість  відповідача за вказаним кредитним договором станом на 18 квітня 2021 року становить 29 795 грн 42 коп. та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту – 23 997 грн 04 коп., заборгованості за простроченими відсотками – 5798 грн 38 коп. (а. с. 4-14). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява підписана сторонами, не містить відомостей, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, при цьому банком нараховувались та автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не були погоджені сторонами. Тіло кредиту було безпідставно збільшено за рахунок включених до нього відсотків за користування кредитом та страхових платежів за страхування кредитного ліміту. А оскільки фактично отримані та використані кошти були повернуті позичальником добровільно в повному обсязі, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
Банк при зверненні до суду з даним позовом в підтвердження своїх вимог посилається, зокрема, на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як частину укладеного між сторонами кредитного договору. 
Крім того, додав до позовної заяви Паспорт споживчого кредитування, підписаний відповідачем лише 10 червня 2020 року. А тому стосовно вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитними коштами за період з 25 лютого 2012 року по 09 червня 2020 року включно (до підписання паспорту споживчого кредитування), колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки в анкеті-заяві позичальника від 28 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена, відтак позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Відповідач в суді першої інстанції заперечував проти позову, вказавши, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг він не підписував. Стосовно заборгованості за тілом кредиту вказав, що вніс в рахунок погашення заборгованості за кредитом коштів в більшій сумі, ніж отримав. Крім того, не погоджувався з наданим банком розрахунком.
Таким чином, враховуючи, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача та ним заперечуються, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 лютого 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Вказане узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту, слід зазначити наступне. 
Банк при зверненні до суду з даним позовом, ставив питання, зокрема, про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 23 997 грн 04 коп.
З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що банк нараховував відсотки за користування кредитними коштами. А починаючи з 01 червня 2015 року погашав відсотки за рахунок тіла кредиту (4-та колонка розрахунку) на загальну суму 34 216 грн 59 коп. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що фактично отримані та використані відповідачем кошти, повернуті в повному обсязі, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Стосовно наданого позивачем Паспорту споживчого кредиту, колегія суддів зауважує, що він підписаний відповідачем лише 10 червня 2020 року, а тому до цієї дати відсутні підстави вважати, що сторони погодили ціну договору, на умовах вказаних в цьому паспорті споживчого кредитування, в тому числі і щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. Станом на 10 червня 2020 року кошти отримані позичальником були повернуті в повному обсязі, після цієї дати відповідачем кредитні кошти не отримувались, а тому оскільки відсутня заборгованість за тілом кредиту, тому і підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за період з 10 червня 2020 року по 18 квітня 2021 року, - відсутні.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».
З приводу доводів апеляційної скарги щодо незгоди з присудженими до стягнення витратами на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.
       Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
       Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси відповідача ОСОБА_1 представляв адвокат Калінін С.К. (а. с. 93).
       Разом з першою заявою по суті спору, а саме разом з відзивом на позовну заяву представником відповідача було подано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи, на суму 5000 грн; договір № б/н/21 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 31 травня 2021 року, додаток № 1 до вказаного договору, пунктом 2 якого передбачено, що за надання професійної правничої (правової) допомоги клієнт сплачує гонорар (винагороду) в розмірі 5000 грн.; 2 меморіальні ордери від 07 червня 2021 року по 1500 грн кожен та від 08 червня 2021 року на суму 2000 грн; а також акт виконаних робіт (наданих послуг) (а. с. 88-101).
       В суді першої інстанції у відповіді на відзив представником позивача були викладені заперечення щодо заявлених стороною відповідача вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 123-132).
       З врахуванням складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, часу, витраченого адвокатом на надання відповідних послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з розміром присуджених судом першої інстанції до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. 
Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування  рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм  матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області  від 27 липня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                        Т.А. Левченко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                               О.І. Собина