ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2021 р.	Справа № 520/14689/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, по справі № 520/14689/21
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)                    
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі по тексту – Київський ВДВС, відповідач), у якому просив суд: 
-визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456, знято з оригіналу: серія АА № 741993 та скасувати арешт на все майно ОСОБА_1 , у тому числі на автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 ;
-стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн та судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час переоформлення у сервісному центрі МВС України на іншу особу належного позивачу автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 дізнався про те, що на все належне йому майно, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року серія АК № 977456, накладено арешт. У зв`язку з чим, 23.07.2021 позивач звернувся до начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з проханням надати інформацію про наявні заборони, обтяження та арешти стосовно належного йому майна, зокрема щодо вказаного автомобіля, на що отримав відповідь про відсутність на виконанні у відділі виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником. Враховуючи викладене, позивач вважає вказану постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року серії АК № 977456 протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі № 520/14689/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Студентська, буд. 5/6, м. Харків, 61024, код ЄДРПОУ 34952440) визнання протиправною та скасування постанови - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі № 520/14689/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі вказує на незгоду з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки останні ґрунтуються виключно на позиції відповідача та не враховують фактичних обставин справи, а саме існування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456 за відсутності у відповідача відповідних матеріалів виконавчого провадження. Вважає, що неможливість надання Київським ВДВС матеріалів відповідного виконавчого провадження, якими б підтверджувався факт накладення відповідачем арешту на все належне позивачу майно, зокрема, на автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , з огляду на їх можливе знищення у зв`язку із закінченням строку зберігання при діючої постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, не може свідчити про законність дій відповідача у спірних відносинах, а навпаки, доводить порушення прав позивача у спірних відносинах, і є підставою для задоволення позову.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 витребувано від Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження, в межах якого винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456, відносно всього майна, що належить ОСОБА_1 , яка є предметом розгляду даної справи, або докази знищення матеріалів такого виконавчого провадження, а також інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відносно ОСОБА_1 , а також відомості щодо сплати позивачем штрафу у розмірі 510 грн.
Зобов`язано витребувані докази надати до канцелярії суду Другого апеляційного адміністративного суду у строк до 11:30 12.11.2021.
12.11.2021 від представника відповідача надійшла заява, в якій він повідомив про неможливість виконання вимог вказаної ухвали суду, з огляду на те, що за наслідками перевірки даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, відсутні відомості щодо виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником. Вказано, що обтяження щодо майна відділом не накладалися. До вказаної заяви надав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо позивача.
15.11.2021 від представника Київського ВДВС надійшла заява, в якій останній просить продовжити, встановлений судом строк для надання до суду завірених належних чином копій матеріалів виконавчого провадження, в межах якого винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.04.2011 серія АК № 977456 або докази знищення матеріалів такого виконавчого провадження, в обґрунтування якої зазначив про неможливість виконання вимог ухвали суду від 10.11.2021 у встановлений строк, оскільки вказані матеріали виконавчого провадження або докази його знищення передані на зберігання до архіву відділу, доступ до якого на даний час відсутній, у зв`язку з перебуванням на лікарняному спеціаліста, відповідального за архів відділу. В разі відмови у задоволенні заяви про продовження строку просив суд розглядати питання щодо зняття арешту на власний розсуд. 
Дослідивши вказану заяву відповідача про продовження, встановленого судом строку на виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 про витребування документів, колегія суддів дійшла висновку про відмову в її задоволенні з метою дотримання десятиденного строку розгляду цієї категорії справ, передбачений ч.7 ст.287 КАС України та з огляду на достатній час для первинного виконання ухвали суду.
17.11.2021 від представника відповідача надійшла заява, в якій він повідомив суд про неможливість виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021, з огляду на те, що 21.08.2015 архів, в якому зберігались завершені виконавчі провадження було знищено, що підтверджується доданим до цієї заяви актом. У зв`язку з чим, просить суд визнати поважною причину неподання витребуваних судом документів.
Відповідно до ч.9 ст.80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з проханням надати інформацію про наявні заборони, обтяження та арешти стосовно належного йому майна, зокрема щодо автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 .
Листом від 26.07.2021 № 73277 позивача повідомлено, що перевіркою даних було встановлено, що виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником, на виконанні у відділі не перебуває та обтяження щодо майна відділом не накладалися.
До матеріалів справи позивачем надано копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456.
Відповідачем надано до суду витяги з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, з яких судом встановлено, що виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) відсутні.
Вважаючи протиправною вказану постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456, як таку, що заважає провести перереєстрацію належного йому автомобіля, позивач звернувся до суду з цим позовом про її скасування.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість позивача реалізувати своє право щодо розпорядження належним йому транспортним засобом, що стало підставою для звернення до суду, не підтверджено будь-якими доказами, що відповідають критеріям розумності, належності, допустимості та достатності, у той час як факт відсутності будь-яких перешкод для переоформлення автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , а саме відкритих виконавчих проваджень, постанов про арешт майна, тощо, знайшов своє підтвердження проведеним судовим розглядом.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі по тексту - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом приписів пункту 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з ч.ч 1 - 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі – Закон №606-XIV) (в редакції, що діяла станом на час винесення оскаржуваної постанови) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;  проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. 
Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (частина п`ята вказаного Закону).
Частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. 
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст. 49 Закону №606-XIV).
Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 № 1404 "Про виконавче провадження".
Відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, який був чинним станом на час винесення оскаржуваної постанови (далі за текстом - Порядок), строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.
Згідно з пунктом 9.10 цього Порядку завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.
Аналогічні положення містяться і в чинних на час судового розгляду даної справи Правилах ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 (п.п. 1, 2 розділу ХІ).  
За приписами п.1, 2 розділу І Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 2432/5 від 05.08.2016 (далі – Положення) це Положення, розроблене відповідно до вимог Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», та визначає механізм функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження.
Автоматизована система виконавчого провадження (далі - Система) - комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ХІІ Положення незавершені виконавчі провадження, відомості про які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, підлягають перенесенню до Системи.
Підлягають перенесенню до Системи виконавчі провадження, за якими скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.
Отже, з аналізу наведених норм слідує, що в разі закінчення виконавчого провадження, державний виконавець при винесенні відповідної постанови, зазначає в ній, зокрема, про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Після чого, завершене виконавче провадження, після спливу трирічного строку, який обчислюється з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством, підлягає знищенню.
Незавершені виконавчі провадження підлягають перенесенню до Системи.
Колегія суддів зазначає, що підставою звернення позивача до суду з цим позовом слугувала неможливість вчинення дій з переоформлення у сервісному центрі МВС на іншу особу, належного йому автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , з огляду на накладення на все належне ОСОБА_1 майно арешту постановою Київського ВДВС Харківського міського управління юстиції від 05 квітня 2011 року серія АК № 977456.
Так, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвалою від 10.11.2021 було витребувано з Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження, в межах якого винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456, відносно всього майна, що належить ОСОБА_1 , яка є предметом розгляду даної справи, або докази знищення матеріалів такого виконавчого провадження, а також інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відносно ОСОБА_1 , а також відомості щодо сплати позивачем штрафу у розмірі 510 грн.
На виконання вимог вказаної ухвали суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла заява, в якій повідомлено про неможливість виконання такої ухвали, оскільки в результаті перевірки даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) є боржником, на виконанні у відділі не перебуває та обтяження щодо майна відділом не накладалися. Крім того із посиланням на дату винесення оскаржуваної постанови (05.04.2011) наведено положення п. п. 1, 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, які затверджено Наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017, якими встановлено, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця становить три роки,  після спливу якого, такі виконавчі провадження підлягають знищенню.
Крім того, в заяві, надісланій до суду 15.11.2021, відповідач повідомив, що матеріали виконавчого провадження, в межах якого винесено оскаржувану постанову від 05.04.2011 або докази його знищення передані на зберігання до архіву відділу, доступ до якого станом на час подання такої заяви відсутній.
Таким чином, аналізуючи всі встановлені судом апеляційної інстанції обставини на підставі наявних в матеріалах справи доказів (наданих, зокрема, відповідачем на вимогу суду), відповідно до яких на виконанні в Київському ВДВС (органі виконавчої служби, яким видано оскаржувану постанову) не перебуває жодного виконавчого провадження, за яким ОСОБА_1 є боржником, обтяження щодо майна останнього Київським ВДВС не накладалися, враховуючи відсутність відомостей про знищення виконавчого провадження, в межах якого винесено оскаржувану постанову від 05.04.2011, а також будь-яких відомостей про таке виконавче провадження в Автоматизованій системі виконавчого провадження (куди вносяться відомості виключно про незавершені виконавчі провадження), можна дійти висновку про те, що виконавче провадження, в межах якого було винесено оскаржувану постанову від 05.04.2011 серія АК №977456 було закінчено та після спливу трирічного строку, встановленого для його зберігання – знищено, що додатково підтверджується відсутністю будь-яких відомостей про останнє в Автоматизованій системі виконавчого провадження. 
При цьому, всупереч наведеним вище положенням ст. 49 Закону № 606-XIV державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення даного виконавчого провадження (існування якої є логічним, з огляду на наведені обставини) не було вжито заходів щодо зняття арешту, накладеного на майно позивача.
Частиною 4 статті 59 чинного Закону №1404-VIII визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1 2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". 
Відповідно до ч.5 ст.59 Закону № 1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч.2 ст. ст.59 Закону № 1404-VIII).
Таким чином, судове рішенням про зняття арешту з майна боржника, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття арешту з такого майна постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Положеннями ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, за ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Станом на час судового розгляду цієї справи арешт, накладений на майно позивача, не знятий, продовжує існувати й заборона відчуження майна позивача, а саме автомобіля VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 . При цьому, як вже встановлено судом, на виконанні у відповідача відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на майно позивача.
Відтак, наведені обставини свідчать, по-перше, про відсутність правових підстав зберігати накладений арешт на автомобіль позивача, по-друге, існування арешту вказаного автомобіля позивача при визнанні відповідачем факту відсутності перебування на виконанні у нього будь-яких виконавчих проваджень, за якими ОСОБА_1 є боржником та, відповідно, відомостей про накладання відповідачем будь-яких обтяжень на майно позивача, порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, наразі механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження, в рамках якого його було застосовано, завершено.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги, що відповідачем не доведено правомірність винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання її протиправною та скасування в частині накладення арешту на належний позивачу автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 та скасування, накладеного такою постановою арешту на автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , що зумовлює задоволення позовних вимог в цій частині.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 , оскільки в межах розгляду даної справи, судом досліджувалось питання лише в частині неможливості позивача вільно розпоряджатися належним йому автомобілем VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 , на підтвердження чого було надано відповідні докази, які були враховані судом. Жодних обставин щодо неможливості вільного розпорядження іншим, належним позивачу майном, останнім в позовній заяві не наведено, як і не надано доказів на їх підтвердження. 
Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).
Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), який в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання правничої допомоги  (професійної правничої допомоги) від 25.07.2021 року, укладеного між позивачем (замовник) та адвокатським об`єднанням «ОМЕГА-КОНСУЛ» в особі старшого партнера Шерстюка Руслана Вікторовича (виконавець) (а.с. 14-15), додатку 31 до Договору від 25.07.2021 (а.с. 16), акту наданих юридичних послуг до Договору від 25 липня 2021 року (а.с.10).
Зі змісту п. 2.1 вказаного договору про надання правничої допомоги  (професійної правничої допомоги) від 25.07.2021 року вбачається, що послуги надаються виконавцем замовнику на виконання окремих доручень (завдань): - складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв та інших документів правового характеру, тощо; надання адвокатських послуг щодо представництва замовника в судах загальної юрисдикції, правоохоронних органах, підприємствах, установах, організаціях та іншим шляхом передбаченим завданням замовника. 
За п. 1.3 вказаного договору від 25.07.2021 сума договору визначається окремими додатками до цього договору.
Відповідно до акту наданих юридичних послуг до Договору від 25 липня 2021 року адвокатом надано позивачу наступні послуги з правової допомоги:
- аналіз нормативно-правової бази та судової практики, на які затрачено 1 годину, вартість складає 1000 грн;
- складання та подання позовної заяви до адміністративного суду щодо дій/бездіяльності виконавчої служби, затрачено 5 годин, вартість складає – 5000 грн.
Отже, відповідно до зазначених документів вартість витрат на правову допомогу становить 6000,00 грн.
Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17).
За визначенням, наведеним у ч.7 ст.134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення вимог щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн, оскільки фінансове забезпечення органів державної виконавчої служби здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, яке не передбачає спрямування коштів на погашення витрат з правової допомоги. При цьому зазначив про відсутність підстав відшкодовувати витрати на професійну правничу допомогу в даній справі за рахунок бюджетних асигнувань Київського ВДВС, з огляду на відсутність у відповідача інформації про накладення арешту на майно позивача. 
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.
Так, з приводу заявлених до відшкодування представником позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн за аналіз нормативно-правової бази та судової практики, колегія суддів, враховуючи складність справи, що розглядається, а також обсяг інформації, яку необхідно було опрацювати представнику позивача для складання позовної заяви, не вбачає підстав для їх відшкодування, оскільки вказані послуги неможливо вважати самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги, так як це є складовою процесу написання позовної заяви, відшкодування витрат за складання якої заявлено позивачем окремо в Акті наданих юридичних послуг від 03.08.2021.
Щодо відшкодування витрат за складання та подання позовної заяви до адміністративного суду щодо дій/бездіяльності виконавчої служби у розмірі 5000 грн, колегія суддів, дослідивши зміст останньої, який становить цитування ст. ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та викладення двома абзацами обставин справи, наведення положень ст. 134 КАС України та висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 21.01.2021 по справі №280/2635/20, цитування приписів ст. 287 КАС України яка передбачає можливість подання позовних заяв з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів виконавчої служби, а також враховуючи об`єм такої позовної заяви (4 аркуші, на одному з яким міститься виключно найменування сторін по справі та їх реквізити та один абзац з викладенням короткого опису обставин справи), вважає, що складання такого документу не потребувало від адвоката опрацювання значного обсягу інформації.
У зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу за складання позовної заяви, визначений останнім на рівні 5000 грн. (із розрахунку 1000 грн за годину роботи адвоката) є необрунтованим, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000 грн, що відповідає сумі, визначеною представником позивача за дві години його роботи, оскільки складання такої позовної заяви, з огляду на вказані вище обставини, не могло зайняти у останнього більше часу.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу, та стягнення на користь позивача суми таких витрат в розмірі 1000 грн, що становить половину від визначеної судом суми витрат на правничу допомогу.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
Згідно із пунктом 7 частини 3 статті 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року, серія АК № 977456 та в частині накладення арешту на належний позивачу автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 та скасування, накладеного такою постановою арешту на вказаний автомобіль, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі № 520/14689/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно з ч.6 ст.139 КС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.7 ст.139 КС України).
З наявних в матеріалах справи квитанції №76129 від 04.08.2021 та платіжного доручення №136 від 30.09.2021, вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн, що в загальному розмірі становить 2270,00 грн.
Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, відповідно до ч. ч. 3, 6 ст. 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 1135 грн. (тобто половини від загального розміру судового збору, сплаченого позивачем) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі № 520/14689/21  - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову Київського відділу державної виконавчої Харківського міського управління юстиції  про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року серія АК № 977456 в частині накладення арешту на належний позивачу автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 .
Скасувати арешт, накладений постановою Київського відділу державної виконавчої Харківського міського управління юстиції  про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 квітня 2011 року серія АК № 977456 на автомобіль VOLKSWAGEN SHARAN, 1996 р.в., ДНЗ НОМЕР_1 .
В задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань ПКиївського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (61024, місто Харків, вул. Студентська, б. 5, код ЄДРПОУ 34952440) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань ПКиївського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (61024, місто Харків, вул. Студентська, б. 5, код ЄДРПОУ 34952440) витрати зі сплати судвого збору у розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк