Ухвала
 
01 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/19023/20
провадження № 61-16205ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозд Ірини Владиславівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення заборгованості із заробітної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов`язати Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент охорони здоров`я) нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з березня 2014 року по 17 грудня 2018 року в розмірі 258 192,90 грн та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 83 260,20 грн. 
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що наказом Департаменту охорони здоров`я від 16 липня 2013 року № 955/к його було призначено на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання (далі - Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка») з випробувальним терміном два місяці, після завершення якого 18 жовтня 2013 року між ним і Департаментом охорони здоров`я було укладено контракт. Він разом зі своєю сім`єю постійно проживав в Автономній Республіці Крим, однак у зв`язку з окупацією вимушений був залишити місце проживання і 05 грудня 2018 року його було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва            від 05 вересня 2019 року, частково зміненим постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, зобов`язано Департамент охорони здоров`я розірвати трудовий договір (контракт), укладений 18 жовтня 2013 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням» з 17 грудня 2018 року, а також зобов`язано Департамент охорони здоров`я внести в його трудову книжку відповідний запис. У вказаній справі він також заявляв позовні вимоги до Територіального медичного об`єднання «Санаторного лікування» в місті Києві про стягнення заборгованості із заробітної плати з березня 2014 року по 17 грудня 2018 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Однак в цій частині позовні вимоги не були задоволені судом у зв`язку з тим, що вони були пред`явлені до неналежного відповідача. На посаді головного лікаря останню заробітну плату він отримав у лютому 2014 року в розмірі 4 422,13 грн. Фактично з березня 2014 року йому не виплачувалася заробітна плата. 18 березня 2020 року він подав заяву до Департаменту охорони здоров`я, в якій просив розрахувати його за період з 14 лютого 2014 року по 17 грудня 2018 року, на що отримав відповідь про направлення заяви за належністю для розгляду Дитячому протитуберкульозному санаторію «Алупка», оскільки він є юридичною особою, в якій здійснюється оперативний та бухгалтерський облік, встановлюються форми організації праці працівників, здійснюється тарифікація, нараховується та виплачується заробітна плата.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року - без змін.
 
04 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд І. В. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Ціна позову в цій справі становить 341 453,10 грн(258 192,90 + 83 260,20), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 761/19023/20 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозд І. В. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозд Ірини Владиславівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення заборгованості із заробітної плати.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко