ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року	Львів	Справа № 500/837/21 пров. № А/857/13458/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі № 500/837/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції – Осташ А.В.,
час ухвалення рішення – 01.06.2021,
місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 01.06.2021,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі також АВР України, відповідач) та просив зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 351,5 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 468 169,88 грн; зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 року по дату прийняття рішення у даній справі (а у разі здійснення фактичного розрахунку до дати прийняття рішення у справі за цим позовом - по дату такого фактичного розрахунку), виходячи з середньо-денного заробітку у розмірі 1395,71 грн..
В обґрунтування вимог зазначає, що при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата в порушення вимог чинного законодавства йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку. Позивач вважає такі дії Апарату Верховної Ради України незаконними та такими, що порушують трудові права позивача та гарантії, визначені чинним законодавством, оскільки відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.
Позивач вважає, що має право на компенсацію за невикористану відпустку, оскільки на момент звільнення ним не використано 351,5 календарний день щорічної основної відпустки, а також у зв`язку із невиплатою такої компенсації на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 року по дату прийняття рішення у справі, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 1395 грн. 71 коп.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 351,5 невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 26.06.2006 по 29.08.2019 у розмірі 468 169 (чотириста шістдесят вісім тисяч сто шістдесят дев`ять) грн. 80 (вісімдесят) коп. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки починаючи з 30.08.2019 по день винесення рішення суду - 01.06.2021 в сумі 117 042 (сто сімнадцять тисяч сорок дві) грн 45 (сорок п`ять) коп. В задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову в сумі 7550 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн 80 грн..

Не погодившись із ухваленим рішення в частині задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, його оскаржив позивач. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти постанову, якою вирішити спір у межах заявленого позивачем способу захисту, а саме: зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30.08.2019 року по дату прийняття рішення у даній справі (а у разі здійснення фактичного розрахунку і по день фактичного розрахунку, виходячи з середньо-денного заробітку у розмірі 1395,71 грн.
В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, рахуючи від часу першого звільнення у 2007 році та останнього звільнення у 2019 році є значним та порушує права позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку при його звільненні. Значна тривалість періоду затримки пов`язана виключено з бездіяльність відповідача, повним і систематичним ігноруванням його права на компенсацію за невикористану відпустку, зокрема твердження про відсутність трудових відносин із позивачем;
Зазначає, що протягом 13 років не перебував у відпустці, проте відповідач не виплачував відповідних компенсацій за невикористану відпустку при чотирьох звільненнях. Позивач також зазначає, що розмір його майнових втрат є суттєвим та значно перевищує розмір суми компенсації за невикористану відпустку;
Щодо мотивів і обставин, які призвели до звернення позивача до суду у 2021 році, зазначає, про те, що до моменту останнього звільнення 29.30.2019 року позивач мав сподівання, що відповідачем самостійно, в добровільному порядку буде виконано встановлені Також зазначає, що оскільки у 2019 році, у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народними депутатами України Верховної Ради України 8-го скликання, відповідач на значну загальну суму здійснив відповідні виплати та компенсації народним депутатам та помічникам - консультантам народних депутатів, розраховуючи на отримання компенсації у наступному бюджетному році, не подавав позовної заяви до суду у 2019 та 2020 роках. Однак, не отримавши вже і у 2020 році виплати компенсації за невикористану відпустку, на початку 2021 року звернувся з відповідною заявою про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, 
Зважаючи на усі обставини цієї справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не може бути зменшено. 

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3421 від 04.07.2006 ОСОБА_1 було зараховано з 29.06.2006 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 2500 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 29.06.2006 та заяви ОСОБА_1 від 29.06.2006 (аркуш справи 84-86).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3787 від 21.06.2007 ОСОБА_1 було надано відпустку тривалістю 28 календарних днів з 05.06.2007 по 03.07.2007 включно, з наступним звільненням з 03.07.2007 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата України п`ятого скликання (аркуш справи 89).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 8113 від 03.12.2007 ОСОБА_1 було зараховано з 26.11.2007 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із залишенням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 3900 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 від 26.11.2007 (аркуш справи 90-92).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 5495 від 17.12.2012 ОСОБА_1 було зараховано з 13.12.2012 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного сьомого рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 , встановлено заробітну плату в сумі 6550 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 12.12.2012  та заяви ОСОБА_1 від 12.12.2012 (аркуш справи 93-95).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26.11.2014 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких достроково припинено, увільнено із займаних посад 27.11.2014 у зв`язку із закінченням строку трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, зокрема, ОСОБА_1 станом на 27.11.2014 не використано 59 календарних днів основної щорічної відпустки (а.с 97).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 520 від 23.01.2015 ОСОБА_1 було зараховано з 06.01.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 4200 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 05.01.2015 та заяви ОСОБА_1 від 05.01.2015 (а.с. 98-100).
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1367 від 10.02.2015 ОСОБА_1 було переведено за його згодою з 02.02.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 8526 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 02.02.2015 та заяви ОСОБА_1 від 02.02.2015 (а.с. 101-103).
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1084-к від 29.04.2016 ОСОБА_1 було переведено за його згодою з 04.05.2016 на посаду помічника-консультанта народного депутата України Мірошніченка І.В. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 12540 грн, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 29.04.2016 та заяви ОСОБА_1 від 29.04.2016 (а.с. 104-106).
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» 
Позивачем було подано на адресу Керівника Апарату Верховної Ради України заяву від 28.01.2020 про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, оскільки, за період роботи в якості помічника-консультанта народного депутата України залишились невикористані дні оплачуваної відпустки: за період проміжку  часу з 29.06.2006 року по 29.08.2019 року - у кількості 351,5 календарних днів.
Листом від 12.02.20201 № 15/26-41061 відповідач повідомив, що на момент звільнення (станом на 12 грудня 2012 року, 27 листопада 2014 року та 29 серпня 2019 року) економія фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 була відсутня.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими та безпідставними.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус депутата України» народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Народний депутат має право у межах загального фонду, виділеного йому для оплати праці помічників-консультантів та не використаного ним для цієї мети, сплачувати визначені договорами чи угодами роботи, послуги, пов`язані із здійсненням депутатських повноважень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата України перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата України прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - до секретаріатів міських рад.
Пунктами 3,4 статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата, затвердженого постановою ВР України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР визначено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата України перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата України прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - до секретаріатів міських рад.
Відповідно до ч.1, ч. 2 статті 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Отже, всі виплати що виникають з трудових правовідносин, в тому числі матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Розпорядженням Апарату ВР України №1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України УІІІ скликання ВР України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.
Згідно зазначеного розпорядження вказано про проведення виплати компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата відповідно до ст. 34 Закону «Про статус народного депутата».

Як встановлюється з листа відповідача від 17.03.2021 за вих. № 15/14-2021/95871 за підписом першого заступника керуючого справами Управління справами Апарату Верховної Ради України (а.с. 110-112) на 2012 рік фонд оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України складав 20 000 грн 00 коп. на місяць.
У 2012 році розмір фонду, що використовувався для оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , складав 20 000 грн 00 коп. та був розподілений повністю. Також в березні 2012 року нараховано премії за рахунок економії фонду оплати праці помічникам-консультантам, зокрема ОСОБА_4 в розмірі 1500 грн. 00 коп..
Станом на 27 листопада 2014 року розмір фонду, що використовувався для оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , складав 12 218 грн 00 коп. В лютому, червні та липні 2014 року помічнику- консультанту ОСОБА_1 нараховано премії за рахунок економії фонду оплати праці у розмірі 2900 грн. 00 коп., 3500 грн 00 коп., 2960 грн 00 коп. відповідно.
Згідно з розпорядженням Голови Верховної Ради України від 18 грудня 2017 року № 848-к фонд для оплати праці помічників- консультантів народного депутата України передбачено з розрахунку на місяць у розмірі 25 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 01 січня календарного року. Місячний фонд оплати праці помічників- консультантів народного депутата України на 2019 рік становив 48 025 грн 00 коп.
Станом на день звільнення 29.08.2019 розмір місячного фонду, що використовувався на оплату праці помічників-консультантів народного депутата ОСОБА_3 складав 48 025 грн, який було повністю розподілено. Також в лютому 2019 року нараховано премію за рахунок економії фонду оплати праці помічникам-консультантам, зокрема ОСОБА_4 в розмірі 3975 грн. 00 коп..
Відповідно до розрахункових листків позивачу за червень 2007 року було нараховано 3806,09 грн., за грудень 2012 року – 2495,24 грн., за листопад 2014 року – 4007,10 грн., за серпень 2019 року – 55861,52 грн.
Згідно Положення про Апарат Верховної Ради України до складу Апарату входять його структурні підрозділи: головні управління, управління, відділи, секретаріати Голови Верховної Ради України та його заступників, секретаріати комітетів Верховної Ради України, спеціальної контрольної комісії Верховної Ради України з питань приватизації, секретаріати зареєстрованих депутатських фракцій і груп, інші структурні підрозділи.
Колегією суддів встановлено, що позивач не був працівником Апарату Верховної Ради України у 2012-2019 роках та перебував у трудових відносинах відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Розрахунок з позивачем був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічника-консультанта, який працював у штаті народного депутата України.
Вивільнення позивача відбулось внаслідок закінчення повноважень народного депутата, а не внаслідок ліквідації, реорганізації або перепрофілювання установи (організації) скорочення чисельності або штату, позивачу проведено виплати у межах фонду оплати праці помічника-консультанта, а тому відсутні підстави для вирішення питання стягнення компенсації за невикористані відпустки за рахунок Апарату Верховної Ради України.
Суд першої інстанції належної оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами, не надав, під час ухвалення рішення неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права та прийшов до помилкового висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за невикористані дні відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а тому таке рішення є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищезазначені правові норми, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права та з порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі № 500/837/21, скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 30 листопада 2021 року