ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/5745/20                                                Головуючий суддя І інстанції Маньковська О.О.
Апеляційне провадження № 33/818/327/21                                  Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року                                                         м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп.

Постановою встановлено, що  ОСОБА_1 19 липня 2020 року о 23 годині 40 хвилин, керував автомобілем KIA RIO державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , біля будинку 65 по вул. Плеханівській в м. Харкові, в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на предмет алкогольного сп`яніння проведений зі згоди водія у встановленому законом порядку, на місці зупинки транспортного засобу, із застосуванням приладу Drager Alcotest 0120, в присутності двох свідків, результат огляду 2,40%, з яким водій згоден. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9-А Правил дорожнього руху України.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судову постанову скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він не керував транспортним засобом, підійшов до автомобіля для того, щоб забрати свій мобільний телефон, який напередодні залишив в автомобілі; за кермом транспортного засобу була його знайома; свідків того, що він керував транспортним засобом немає; він не був належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду в суді першої інстанції та не приймав особисту участі при розгляді справи, у зв`язку з чим було порушено його право на захист; усі наявні докази у справі є недопустимими та неналежними.

Апеляційним судом неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 286689 від 20.07.2020 року та безпосередньо в його апеляційній скарзі (а.с.1, 20), судові виклики в судове засідання в суд апеляційної інстанції, але вони повернулися до суду зі зворотнім повідомленням із вказівкою, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 26, 30-3, 37, 49, 54-56).
Крім того, апелянт зазначив в апеляційній скарзі свій мобільний номер телефону ОСОБА_1 – НОМЕР_2 . Судом апеляційної інстанції направлялися судові повістки у формі СМС-повідомлень на мобільний номер телефону ОСОБА_1 , які були доставлені 12.10.2021 року та 13.10.2021 року (а.с.40, 52).
При цьому суд апеляційної інстанції керується практикою ЄСПЛ, а саме рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", в якому наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
При цьому, належить врахувати, що саме ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Також , згідно з усталеною практикою Суду, учасники справи в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.
У цьому контексті суд також звертає увагу , що апеляційний перегляд здійснюється якраз за апеляційною скаргою особи , яка її подала , а вона в першу чергу мала б цікавитися питаннями призначення судових засідань у справі.
Слід також зазначити, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України і  захисник Межирицький А.О. не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.
Також належить зазначити, що адвокат Данько В.В. двічі подавав заяви від 13.10.2021 року та від 01.12.2021 року про відкладення апеляційного розгляду, мотивуючи це тим, що він знаходився на лікарняному та реабілітації після хвороби Ковид-19.
Разом з цим, адвокат Данько В.В., починаючи з 13.10.2021 року та закінчуючи 01.12.2021 року, жодного медичного документу, який підтверджував поважність причини неприбуття в судове засідання в суд апеляційної інстанції, не надав.
Більш того, адвокат Данько В.В. також не надав суду документів, які, відповідно до вимог ч.2 ст.271 КУпАП, підтверджували б повноваження адвоката на участь у розгляді у цій справі в якості захисника, а саме довіреність на ведення справи, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності, або ордер разом з витягом з договору чи доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. 
Таким чином, адвокатом Данько В.В. не надано апеляційному суду медичні документи, які свідчили про поважність його неприбуття в судове засідання в суд апеляційної інстанції, а також документи, які підтверджували його повноваження, відповідно до вимог ч.2 ст.271 КУпАП, представляти та захищати інтереси ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду постанови судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року.
Крім того, судом апеляційної інстанції здійснювалися заходи щодо виклику свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 27-28, 33-36, 38-39, 41-42, 50-51, 53, 57-62), але жодного разу свідки в судові засідання не з`явилися.
Інспектор Краснопольський О.В. надав до суду заяву про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року без його участі , у зв`язку із службовою зайнятістю (а.с.45-47).
За таких обставин, суд, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги та відомостей наявних у матеріалах справи, вирішив провадити апеляційний розгляд без участі ОСОБА_1 , який є ініціатором апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, адвоката Данька В.В., свідків та інспектора Краснопольського О.В., в межах поданої апеляційної скарги, на підставі відомостей, що є наявними в матеріалах провадження.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху України, передбачених п. 2.9 (а).
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови встановлено, що апелянтом в скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Переглядаючи оскаржувану судову постанову за доводами поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 ЄСПЛ постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до вимог пункту 2.9 «а» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідальність за порушення вимог пункту 2.9 «а» ПДР України передбачена статтею 130 КУпАП.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130КУпАП, суд першої інстанції послався на докази, а саме відомості, що містяться у: протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 286689 від 20.07.2020 року (а.с.1); письмових поясненнях свідків свідків ОСОБА_2  та ОСОБА_3  (а.с. 6, 7); роздруківці результатів тесту газоаналізатора «Drager Alcotest» (2,40%) (а.с.4); акті огляду на стан сп`яніння (а.с. 5); направленні водія ОСОБА_1 на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння (а.с. 8), а також на відеозаписах нагрудних камер працівників поліції (а.с.3).
Так, згідно відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 286689 від 20.07.2020 року,  ОСОБА_1 керував автомобілем KIA RIO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проведений із застосуванням приладу Drager Alcotest, в присутності двох свідків, результат огляду 2,40%, із яким водій згоден, про що свідчить його особистий підпис (арк.1).
З відомостей, які зазначені в роздруківці результатів тесту газоаналізатора «Drager Alcotest », вбачається, що проба огляду  ОСОБА_1  позитивна та дорівнює 2,40%. Останнє калібрування приладу було здійснено 24.09.2019 року (а.с.4).
Згідно відомостей акту огляду на стан алкогольного сп`яніння,  ОСОБА_1 погодився з результатами огляду, про що свідчить його власноручний підпис (а.с.5).
Відповідно до відомостей письмових поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в присутності цих свідків водій ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням приладу Drager Alcotest, результат огляду 2,40% (а.с.6, 7).
З відомостей розписки від 20.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_4 взяла під особисту відповідальність автомобіль KIA RIO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після оформлення матеріалів за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.9).
Що стосується апеляційних доводів  ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом, на думку суду, вони повністю спростовують відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 286689 від 20.07.2020 року, акту огляду на стан алкогольного сп`яніння та відеозаписі з бодікамер працівників поліції.
На відеозаписі нагрудних камер поліцейських, долученого до матеріалів справи (а.с.3), зафіксовано, що водій ОСОБА_1 , коли до нього підійшли працівники поліції, знаходився на водійському сидінні автомобіля KIA RIO, сам транспортний засіб був з увімкненим двигуном, інших осіб, окрім  ОСОБА_1 , в автомобілі не було,  ОСОБА_1 будь-якої незгоди щодо дій працівників поліції не висловлював, в присутності двох свідків не заперечував проти огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатору Drager Alcotest, з результатами такого огляду погодився, не заперечував, що керував транспортним засобом.
Таким чином, апеляційний суд не погоджується з апеляційними доводами ОСОБА_1 про відсутність доказів щодо керування ним автомобілем KIA RIO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 19 липня 2020 року о 23 годині 40 хвилин біля будинку 65 по вул. Плеханівській в м. Харкові, в стані алкогольного сп`яніння. Тому, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги в цій частині, оскільки в такий спосіб вбачається спроба ОСОБА_1 уникнути адміністративної відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.
Апелянтом також не спростовано, що працівником поліції під час збирання доказів у справі про адміністративне правопорушення була застосована належна процедура з дозволеним спеціальним технічним засобом, висновок якого є належним та допустимим доказом.
Належить взяти до уваги, що незважаючи на незгоду на час апеляційного розгляду із діями працівників поліції під час складання ними протоколу, цей протокол складений уповноваженою державою особою і дії службової особи що його складала, в порядку передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 не оскаржувався, тобто останній не звертався до суду адміністративної юрисдикції із позовом в порядку, визначеному КАС України, а також не звертався зі скаргою на дії працівників поліції до їх керівництва, з метою ініціювання службової перевірки , хоча мав для цього достатньо часу.
Відповідно до інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначений вичерпний перелік ознак алкогольного сп`яніння, що узгоджується із тими ознаками, що були виявлені працівниками поліції під час спілкування з ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд дійшов висновку, що дії працівників поліції під час складання протоколу відповідали вимогам цієї інструкції.
Будь-яких відомостей, які б свідчили про незаконність дій працівників поліції при складанні протоколу стосовно ОСОБА_1 , оскарження їх дій або бездіяльності згідно чинного законодавства України, а саме в порядку КАС України, а також до відповідних правоохоронних органів, матеріали справи не містять, а отже суб`єктивні твердження апелянта з цього приводу є необґрунтованими.
Таким чином, огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння проведено відповідно до процедури проведення огляду на стан сп`яніння, визначеної Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак, алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, з дотриманням вимог ст. 266 КУпАП.
Отже, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, роздруківці результатів тесту газоаналізатора Drager Alcotest та акті огляду на стан сп`яніння, а також інших доказів, які є наявними в матеріалах справи та яким надана обґрунтована та належна оцінка в оскаржуваній постанові.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що досліджені апеляційним судом докази в повному обсязі підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог п.2.9 (а) Правил дорожнього руху України, а доводи, що наведені в апеляційній скарзі, не спростовують відомостей, зафіксованих працівником поліції у протоколі.
Відповідно дост. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс протии Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець протиУкраїни» від 14.02.2008, «Берктай протии Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте протии Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов протии України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов протии Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
Доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому його посилання на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись статтями 294, 295 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                 С.К. Шабельніков