ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року                                                                         м. Херсон
Номер справи: 653/3461/19
Номер провадження: 22-ц/819/1837/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,
суддів:                      Радченка С.В.,
Семиженка Г.В.
секретар    Плохотніченко А.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Генічеська міська рада Херсонської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року, у складі судді Берлімової Ю.Г., повний текст складено 11 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Генічеської міської ради Херсонської області про визнання права на земельну частку (пай) та виділення його в натурі
ВСТАНОВИВ:
        В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генічеської міської ради Херсонської області, про визнання за ним права на земельну частку (пай) з розпайованої землі колективного сільськогоподарського підприємства «Новомирське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Генічеської міської ради Генічеського району Херсонської області та виділити земельну ділянку у натурі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20 червня 1993 року ОСОБА_1 було зараховано до членів колгоспу «Гурія» Генічеського району, на підставі протоколу №11 від 20 червня 1993 року, де він працював з того часу трактористом. 29 листопада 1995 року колгосп «Гурія» реформовано в КСП «Новомирське», звідки його звільнено за власним бажанням 15 березня 2000 року та з того часу виключено з членів КСП у зв`язку з реформуванням на підставі протоколу № 4 від 17 березня 2000 року.
29 травня 1996 року КСП «Новомирське» отримало Державний акт про право колективної власності на землю Серія ХС-У11. У Додатку 1. до якого складено Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, де за № 255 значиться « ОСОБА_1 ». Позивач вважає, що відповідно до п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогоподарським підприємствам і організаціям» він мав право на отримання земельної частки (паю) з земель колективного сільськогосподарського підприємства «Новомирське», бо там працював та був зарахований до його членів ще попередником КСП - колгоспом «Гурія» і його було внесено до Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства у Додатку 1, тих хто мав право отримати земельний пай після розпаювання земель КСП «Новомирське». Вказує, що сертифікат на право на земельний пай земель КСП «Новомирське» свого часу йому не було надано з штучно вигаданих причин. 
У 2019 році ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до Рівненської сільської ради у особі її голови, однак отримав негативну відповідь від 17 вересня 2019 року за № 02-08/190, з якої вбачається, що виділити ОСОБА_1 в натурі земельний пай з земель колишнього КСП «Новомирське» можливості не має, бо йому не був виданий сертифікат. 
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач мав право на отримання сертифікату на земельну частку (пай), однак звернувшись до суду через 23 роки з моменту, коли він набув право на земельну частку (пай), пропустив позовну давність, що є підставою для ухвалення рішення суду про відмову у задоволенні позову.
З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції звернувся ОСОБА_1 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачу було відомо про його порушене право з 1996 року (часу видачі КСП «Новомирське» акту про право колективної власності на землю), є помилковим, оскільки списки осіб, що мають право на отримання сертифікату не були оприлюднені. Скаржник вказує, що до вказаних правовідносин, суд першої інстанції мав застосувати норми Цивільного Кодексу 2004 року, за яким позовна давність застосовується лише за заявою сторони зробленої до ухвалення судом рішення. Крім того на його думку на вказану вимогу не поширюється позовна давність, оскільки право на сертифікат на право на земельну частку (пай) є особистим немайновим правом.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 20 червня 1993 року був прийнятий в члени колгоспу «Гурія» (правонаступником якого стало КСП «Новомирське») Генічеського району Херсонської області. 
29 травня 1996 року КСП «Новомирське» отримало Державний акт про право колективної власності на землю Серія ХС-У11. У Додатку 1. до якого складено Список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, де за № 255 значиться « ОСОБА_1 ».
15 березня 2000 року ОСОБА_1 звільнений з членів КСП «Новомирське» за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виписаної 22 березня 1996 року на ім`я ОСОБА_1 . 
Зазначені обставини також не оспорюються сторонами.
В листі від 17 вересня 2019 року виконком Рівненської сільської ради Генічеського району Херсонської області зазначив, що виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Новомирське» не має можливості, так як ОСОБА_1 не було видано сертифікат на землю. Також позивачу роз`яснено, що земельна частка (пай) виділяється в натурі (на місцевості) за наявності сертифіката на землю.
       Отже, судом першої інстанції встановлено, не спростовано і не оспорено сторонами справи, що ОСОБА_1 на момент одержання КСП «Новомирське» Державного акту на право колективної власності на землю був членом КСП «Новомирське», та був включений до списку членів КСП, що є додатком до Державного акту, тобто мав право на отримання сертифіката, але із заявою про видачу йому сертифіката на право на земельну частку (пай) до районної державної адміністрації не звертався.
       Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача в судовому засіданні 04 червня 2021 року звернувся до суду з усною заявою про застосування наслідків спливу позовної давності. 
       Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як член колгоспу, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Новомирське» (1996 рік) акту на право колективної власності на землю та коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, що є загальновідомим фактом та до того ж позивач у судовому засіданні підтвердив той факт, що ще у 1996 році знав, що він включений до списків членів КСП, та намагався вирішити це питання ще тоді, проте колишнє керівництво колгоспу йому постійно обіцяло виділити земельний пай, але документів для отримання ним сертифікату на право на земельну частку (пай) не надали, тому він так і не вирішив вказане питання. 
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не міг дізнатись про порушення свого права на отримання сертифікату в 1996 році, оскільки сертифікати були зареєстровані у Книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14 квітня 1999 року, а зміни до сертифікатів були внесені 07.12.2004 року, тому суд мав застосовувати до спірних правовідносин положення Цивільного Кодексу в редакції 2004 року, в тому числі положення про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
На підтвердження вказаних доводів ОСОБА_1 до апеляційної скарги додав ксерокопію сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Новомирське», що був виданий ОСОБА_2 на підставі Рішення Генічеської райдержадміністрації 04 вересня 1997 року. На зворотній стороні вказаної ксерокопії сертифікату, у розділі «Зміни, які вносяться до сертифіката у зв`язку з передачею права на земельну частку (пай)» зазначено: «Право на земельну частку (пай) передано ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.2004 року». Отже в даній справі жодного доказового значення копія вказаного сертифікату не має, оскільки зміни, що були внесені до нього, внесені в зв`язку зі смертю особи, якій було видано сертифікат та спадкуванням її прав. 
ОСОБА_1 не навів суду доводів які поважні причини заважали, чи могли заважати йому звернутись в передбачений законом строк за видачею сертифікату або до суду за захистом своїм прав. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право на земельну частку (пай) у позивача виникло з часу розпаювання у 1996 році в період чинності ЦК УРСР, яким і врегульовано відповідні правовідносини.
Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна , інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1996 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.
Так згідно ст. 75 ЦК УРСР - позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР - закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Згідно до вимог ст.76 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Колегія суддів вважає, що, оскільки, право позивача стосовно земельної частки (паю) в КСП, членом якого він був, виникло з моменту здійснення розпаювання, тобто з 30 травня 1996 року, позивач знав про порушення його права, весь цей час проживав в с.Новий Мир, знав про проведення розпаювання КСП, ніяких правовстановлюючих документів щодо прав на земельну частку(пай) не отримував, отже колегія суддів не вбачає підстав поважності пропуску позивачем строків позовної давності, який звернувся з даним позовом лише 26 вересня 2019 року, тобто через 23 роки.
Будь-яких належних доказів чинення перешкод звернення з позовом до суду з 1996 року по вересень 2019 року позивач не надав. 
Доводи апеляційної скарги про те, що право на земельну частку (пай), є особистим немайновим правом , на яке позовна давність не поширюється є юридично безпідставними. 
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.  
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.        

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: С.В. Радченко 

Г.В. Семиженко