ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 613/679/18

провадження № 22-ц/818/5536/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», 

третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Юлія Володимирівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Юлія Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання договору іпотеки недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 30 червня 2021 року, постановлене під головуванням судді Шалімова Д.В., в залі суду в місті Богодухів Харківської області (повний текст судового рішення складено 09 липня 2021 року), -
в с т а н о в и в:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Юлія Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання договору іпотеки недійсним.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 30 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивачка зазначає, що із 1998 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ; проте вони зареєстрували шлюб лише 27 серпня 2008 року. Будинок АДРЕСА_1 був придбаний 05 березня 2008 року під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. ОСОБА_1 вважає, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем є доведеними, а спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тому вона має право власності на Ѕ частину вказаного будинку. З урахуванням того, що вона, як співвласник майна, не надавала згоди на розпорядження будинком, позивачка вважає, що недійсним є договір іпотеки за № 6/4/33/2008/980-1/105 від 07 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» надало відзив на апеляційну скаргу, просило залишити без змін рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 30 червня 2021 року, а апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Тому відсутні підстави для визнання за позивачкою право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння, а також відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що з 08 серпня 2008 року ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.46 т.1).
Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45 т.1), а також доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44 т.1).
05 березня 2008 року (до реєстрації шлюбу) за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав житловий будинок загальною площею 77,5 кв.м. , що знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області Руденко В.О. в реєстрі за №2-618 (а.с.42 т.1).
07 березня 2008 року ОСОБА_2 уклав договір кредиту №6/4/33/2008/840-К/104, за умовами якого ВАТ КБ «Надра» надало позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у сумі 25 298,40 доларів США за програмою «Перше житло». Цільове використання кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 05 березня 2008 року (а.с.106 т.1).
На забезпечення виконання кредитного зобов`язання, 07 березня 2008 року, між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок загальною площею 77,5 кв.м. , що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.47 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 1998 року вона фактично знаходиться у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу; з цього часу вони проживали разом, мали спільний дохід, вели спільне господарство. Під час їх спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_3 . Разом з тим шлюб між ними офіційно укладено лише 08 серпня 2008 року. Позивачка вважає, що наявні підстави для встановлення факту її проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що спірний будинок що знаходиться в АДРЕСА_1 , був придбаний ними за час спільного проживання однією сім`єю, тому даний будинок є їх спільною сумісною власністю. Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно для визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями за вищевказаною адресою. Враховуючи викладене, позивачка вважає, що відповідач ОСОБА_2 не мав права без її згоди розпоряджатися її частиною нерухомого майна, укладати договір іпотеки на майно, яке знаходиться у спільній сумісній власності. У зв`язку з цим ОСОБА_1 , в тому числі, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, визнати недійсним договір іпотеки за № 6/4/33/2008/980-1/105 від 07 березня 2008 року, укладений між ВАТ КБ « Надра» і ОСОБА_2 . Позивачка вказує, що про порушення своїх прав вона дізналася лише влітку 2015 року, оскільки іпотекодержатель звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке в тому числі є її власністю. 
Спірними у справі є правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01.01.2004 року.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України, який набрав чинності лише 01.01.2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.
Таким чином у правовідносинах щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, захисту підлягає право лише починаючи з 01 січня 2004 року.
Обгрунтовуючи наявність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення такого факту необхідно їй для визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який був придбаний відповідачем за договором купівлі продажу 05 березня 2008 року, тобто до офіційної реєстрації їхнього шлюбу.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
В статті 74 СК України законодавець закріпив, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).
При застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Тобто судам слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 та у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-148цс12.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45 т.1), а також доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44 т.1).
Згідно копії паспорта, ОСОБА_1 з 14 березня 1995 року була зареєстрована в АДРЕСА_2 . А 27 серпня 2008 року (після укладення шлюбу з ОСОБА_2 ) зареєстрована по АДРЕСА_1 (а.с. 40 т.1).
Зі змісту договору купівлі – продажу будинку від 05 березня 2008 року, убачається, що ОСОБА_2 придбав житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 за його особисті кошти, в особисту власність (а.с. 42 т.1).
Згідно копії анкети – заяви клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» від 25 лютого 2008 року, ОСОБА_2 вказав, що його фактична адреса місця проживання з 2007 року: АДРЕСА_3 . В розділі «Сімейний стан» зазначено - не одружений; в розділі «Активи позичальника» - має в особистій власності будинок по АДРЕСА_4 (а.с. 53 т.2).
Крім факту народження у сторін у 1999 році спільної дитини, інших доказів спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на час набуття права на будинок на укладення договору іпотеки, - позивачкою суду не надано.
Натомість наявність спільної дитини, яка народилася за дев`ять років до укладення шлюбу між сторонами, не свідчить про утворення сторонами родини та спільність побуту станом на березень 2008 року.
Дана позиція узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі 738/1452/17.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з ОСОБА_2 на час придбання спірного домоволодіння, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання договору іпотеки недійсним - є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 30 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 08.12.2021 року.