П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5184/21	
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача  Димерлія О.О.
суддів  Танасогло Т.М. ,  Шляхтицького О.І. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі №400/5184/21 
У С Т А Н О В И В :
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Кривоозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Архіпової Катерини Гаврилівни, старшого державного виконавця Кривоозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Кірієвського Юрія Петровича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року вищевказаний адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви, зокрема, шляхом подачі заяви щодо поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропущення строку.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі №400/5184/21 визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду зазначені ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку звернення до суду. Адміністративний позов повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст. 123, п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України та виходив з того, що про порушення своїх прав позивач дізнався саме 15.06.2021 року, а з позовною заявою звернувся до суду лише 05.07.2021 року, тобто з пропуском строку передбаченого приписами ст.287 КАС України.  При цьому обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду в установлений законом строк.
Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою окружного адміністративного суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що датою порушення прав ОСОБА_1 з боку відповідача є саме 02.07.2021 року - день отримання відмови у задоволенні клопотання про закінчення виконавчого провадження. Відтак останнім днем оскарження рішення, дії, бездіяльності відповідача, яка полягає у незадоволенні клопотання про закінчення виконавчого провадження є 13.07.2021 року. Первісна позовна заява була подана 05.07.2021 року, а тому строк передбачений приписами п.1 ч.2 ст. 287 КАС України не пропущено.
Згідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно із ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця урегульовано положеннями статті 287 КАС України. 
Приписами частини першої вказаної вище статті передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо уважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначених нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми установлені Законом України «Про виконавче провадження».
Так, положення ч.1,5 статті 74 означеного Закону визначають, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Тобто, однією із гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Разом з цим, за приписами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, установленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи установлюється шестимісячний строк, який, якщо не установлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
У відповідності із приписами п.1 ч.2 статті 287 КАС України у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Статтею 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, наслідком пропуску позивачем строку звернення до суду є повернення заявленого позову.
Апеляційний суд наголошує, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для повернення заявленого позову, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, установленому КАС України.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Так, колегією суддів з`ясовано, ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд попередньої інстанції вказав, що не може бути визнано поважними причинами пропуску звернення до суду підстави звернення з клопотанням про закінчення виконавчого провадження та надання документів, які підтверджують державну реєстрацію припинення стягувача, оскільки наведене не може визнаватись об`єктивно непереборною обставиною яка унеможливлювала звернення позивача до суду з позовною заявою. 
Однак на переконання апеляційного адміністративного суду такий висновок є помилковим з огляду на таке.
Заперечуючи проти висновків окружного адміністративного суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, ОСОБА_1 акцентує увагу на тому, що предметом оскарження у справі є саме бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не закінченні останнім виконавчого провадження.
Так, 25.07.2021 року позивач звернувся до відповідача з письмовим клопотанням про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
02.07.2021 року ОСОБА_1 отримав відмову у задоволенні поданого ним клопотання. Тобто, саме з цього моменту позивач уважає, що порушені його права, свободи чи інтереси. 
Судова колегіє наголошує, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день установити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є бездіяльність старшого державного виконавця Кривоозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Кірієвського Юрія Петровича щодо не закінчення виконавчого провадження.
Вказану бездіяльність, позивач пов`язує з розглядом подаваного ним клопотання за результатами якого прийнято рішення у вигляді письмової відповіді, у якій відповідач повідомив про відмову у закінченні виконавчого провадження. 
Наведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду дає підстави констатувати, що датою від якої необхідно обчислювати строк звернення до суду, є 02.07.2021 року. Адже саме з цього моменту (відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 щодо закінчення виконавчого провадження) настали обставини, які слугували підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених, на його думку, прав, свобод чи інтересів.
Разом з цим, помилковими є висновки окружного адміністративного суду, що з 15.06.2021 року позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, оскільки саме з цієї дати ОСОБА_1 стало відомо про наявність відкритого стосовно нього виконавчого провадження, а також накладеного в межах такого провадження арешту на його карткові рахунки. При цьому як зазначає сам позивач, у даному спорі останній не оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження чи постанов державного виконавця про накладення арешту.
Окрім цього, висновок суду попередньої інстанції щодо неналежного способу захисту обраного позивачем, суд апеляційної інстанції уважає передчасним, оскільки у даному випадку на стадії відкриття провадження у справі вказане питання не вирішується.
З огляду на матеріали справи судової колегії з`ясовано, що ОСОБА_1 з позовною заявою звернувся до суду 05.07.2021 року, тобто в межах строку передбаченого приписами ст.287 КАС України.
За таких обставин, апеляційний суд зазначає про помилковість висновків суду попередньої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Окрім того, відповідно до положень ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський Суд з прав людини в прес-релізі від 26 липня 2018 року акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі установлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також, у Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Таким чином, виходячи з норм Конституції України та міжнародного права, колегія суддів дійшла висновку, що повернення позовної заяви унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Ураховуючи вище викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, відтак, відповідно до приписів ч. 3 ст. 312, 320 КАС України, - оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Щодо заявленої скаржником вимоги стягнення судового збору за  подачу апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на таке.
Згідно із положеннями ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Приписами ст. 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
У відповідності до ч.3 цієї статті, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Частиною 4 цієї статті установлено, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Згідно до ч. 6 ст.143 КАС України, у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.
Відтак, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, прийняту з процесуальних питань з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги на ухвалу окружного адміністративного суду, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами (під час ухвалення рішення по суті позовних вимог).
Отже, відповідно до вище наведених приписів процесуального законодавства України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 243, 250, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі №400/5184/21 - скасувати.
Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника Кривоозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Архіпової Катерини Гаврилівни, старшого державного виконавця Кривоозерського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Кірієвського Юрія Петровича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду, для вирішення питання про відкриття провадження по справі.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Шляхтицький О.І.