УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 674/78/21
Провадження № 22-ц/4820/1572/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Дунаєвецької міської ради «Благоустрій Дунаєвеччини» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року та додаткове рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року,

встановив:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Дунаєвецької міської ради «Благоустрій Дунаєвеччини» (далі – Підприємство) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
ОСОБА_1 зазначила, що з 16 березня 2016 року до 7 липня 2020 року вона працювала у Підприємстві на посаді головного бухгалтера та була звільнена з роботи за угодою сторін. У день звільнення Підприємство не виплатило позивачці 85 491 грн 47 коп. нарахованої заробітної плати. За судовим наказом Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року ці кошти перераховані державним виконавцем на її користь лише 20 листопада 2020 року. Оскільки мала місце затримка розрахунку при звільненні, то Підприємство повинно виплатити позивачці середній заробіток за період з 8 липня до 20 листопада 2020 року в сумі 111 580 грн 35 коп.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з Підприємства на свою користь 111 580 грн 35 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь ОСОБА_1 45 806 грн 52 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та 458 грн 03 коп. витрат зі сплати судового збору.
Додатковим рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року стягнено з Підприємства на користь  ОСОБА_1 6 157 грн 50 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції керувався тим, що при звільненні ОСОБА_1 не отримала всіх сум, які належали їй від Підприємства, а 20 листопада 2020 року з нею був проведений остаточний розрахунок, у зв`язку з чим відповідач має виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 111 580 грн 35 коп. Оскільки ця сума є неспівмірною з розміром заборгованості по заробітній платі, то її слід зменшити. З огляду на те, що має бути дотриманий розумний баланс між інтересами роботодавця та працівника, а Підприємство діяло добросовісно та виплатило заборгованість добровільно, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45 806 грн 52 коп.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд керувався тим, що у зв`язку з розглядом справи  ОСОБА_1  понесла 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких є обґрунтованим і співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг. Оскільки позов задоволено частково, то на Підприємство слід покласти обов`язок компенсувати позивачці ці витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати основне і додаткове рішення суду першої інстанції в частині незадоволення її вимог про стягнення 65 773 грн 83 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та 8 842 грн 50 коп. витрат на професійну правничу допомогу, і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення решти коштів, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції незаконно і невмотивовано зменшив розмір стягуваних із Підприємства на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Підприємство не подало відзив на апеляційну скаргу.

2.        Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 16 березня 2016 року ОСОБА_1 працювала у Підприємстві на посаді головного бухгалтера.
Наказом від 23 червня 2020 року №72-к ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.
У день звільнення Підприємство не провело з ОСОБА_1 розрахунок.
Судовим наказом Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 21 вересня 2020 року стягнено з Підприємства на користь ОСОБА_1 85 491 грн 47 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
На підставі цього судового рішення 19 жовтня 2020 року Дунаєвецьким районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було відкрито виконавче провадження №63333437.
Протягом серпня-листопада 2020 року Підприємство перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати: 5 серпня – 6 680 грн, 25 серпня – 10 858 грн 41 коп., 11 вересня – 14 102 грн 47 коп., 20 листопада – 53 850 грн 59 коп.

а) щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Застосовані норми права

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. До цих засад, у тому числі, віднесено справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Частиною 1 статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За змістом ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною, водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Заробітна плата – це винагорода, яку на підставі трудового договору роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу.
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок.
При невиконанні вказаного обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, зокрема, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, які міг зазнати працівник, і, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов – зменшити розмір такого відшкодування.
При зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц) і від 18 березня 2020 року (справа №711/4010/13-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Зібрані докази вказують на те, що у день звільнення (7 липня 2020 року) Підприємство не виплатило ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 85 491 грн 47 коп. Остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведений відповідачем лише 20 листопада 2020 року.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Підприємства на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Розмір цього заробітку (111 580 грн 35 коп.) визначений судом із дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, та не оспорюється сторонами.
Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ця сума є неспівмірною з розміром заборгованості по заробітній платі, а за відсутності коштів Підприємство діяло добросовісно і погасило заборгованість перед ОСОБА_1 частинами, внаслідок чого зменшено майнові втрати, які зазнала позивачка через несвоєчасне здійснення з нею розрахунку.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про зменшення належного ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 45 806 грн 52 коп. є правильним.
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування цього висновку суду.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого твердження ОСОБА_1 про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

б) щодо витрат на професійну правничу допомогу

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
За змістом п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
В силу ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.  Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Із положень ч.ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову – на відповідача;  у разі відмови в позові – на позивача;  у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:  чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;  чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;  поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;  дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, у тому числі в порядку ухвалення додаткового рішення, суд повинен врахувати положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі часткового задоволення позову судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правничої допомоги від 1 вересня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 і адвокаткою Ткач Я.С. (а.с. 104-107), остання надавала ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору (додаток №2) сторони визначили гонорар адвоката у розмірі 1 500 грн за одну годину роботи та 500 грн за одне судове засідання з представництва в суді. ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити адвокатці Ткач Я.С. цей гонорар не пізніше, ніж через 60 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі.
Згідно акта приймання-передачі наданої правничої допомоги (послуг) від 2 серпня 2021 року (а.с. 107/на звороті/-108) адвокатка Ткач Я.С. надала ОСОБА_1 юридичні послуги у виді правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи та участі в судових засіданнях.
Також адвокатка Ткач Я.С. з`ясовувала обставини справи та вивчала судову практику, визначала стратегію захисту, отримувала, готувала та подавала до суду процесуальні документи. Ця правова робота відноситься до супутніх адвокатських послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, тому витрати на неї мають бути відшкодовані ОСОБА_1 .
Всього адвокатка Ткач Я.С. надавала ОСОБА_1 правничу допомогу протягом 650 хвилин (10,83 години) на суму 15 000 грн.
Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що розмір витрат на оплату послуг адвокатки Ткач Я.С. є співмірним із складністю справи та обсягом наданих нею послуг, часом, витраченим нею на виконання відповідних робіт. Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, тобто на 41,05% (45806,52·100:111580,35), то на Підприємство слід покласти обов`язок компенсувати позивачці ці витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 6 157 грн 50 коп. (15000·41,05%).
Висновки суду в частині розподілу судових витрат між сторонами відповідають вимогам процесуального закону, є правильними та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

вирішив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року та додаткове рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Шафікова Ю.Е.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 53