22-ц/804/2784/21 
                                                                                265/7875/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А  

                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ

          „ 02 ”  листопада 2021 року                                         місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 265/7875/20
Номер провадження 22-ц/804/2784/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І.,  Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач –  КП «ММТУ»
третя особа – Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 серпня 2021 року головуючого судді  Костромітіної О.О. зі складанням  повного тексту судового рішення 03 вересня 2021 року по цивільній справі про визнання дій незаконними, визнання права безперешкодного пересування міським транспортом, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління (далі КП «МТТУ»), третя особа Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради,мотивуючи вимоги тим,що він проживає у східному мікрорайоні м. Маріуполя та має статус учасника бойових дій-інваліда війни.     
15 квітня 2020 року з метою придбання ліків у аптеці, яка знаходиться у центральному районі міста, він намагався сісти у міський автобус ( бортовий № 5099) на зупинці по вулиці Полетаєва у східному мікрорайоні м. Маріуполя. Заходячи до автобусу він надав кондуктору посвідчення інваліда війни, проте вона відмовила йому у перевезенні з посиланням на нові правила, відповідно до яких у нього не має права пересуватися містом на міському транспорті. Всі його намагання переконати кондуктора про наявність у нього права пересуватися містом  виявилися марними, і в результаті його примусили вийти з автобусу. 
16 квітня 2020 року він написав скаргу на дії кондуктора до Департаменту транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради. Проте, йому повідомили, що не вбачають жодних порушень у діях кондуктора. 
Між тим,він вважає дії відповідача незаконними та такими, що порушують його конституційні права, які закріплені в ст. ст. 21, 33, 64 Конституції України, оскільки свобода пересування не може бути обмеженою навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, які станом на 15 квітня 2020 року в Україні взагалі не запроваджувалися. 
З посиланням на ст. ст. 915, 633 ЦК України зазначає, що перевезення пасажирів міським транспортом здійснюється на підставі публічного договору, будь-які обмеження щодо перевезення пасажирів, а також встановлення переваги одних пасажирів над іншими є можливим лише у випадках, прямо передбачених Конституцією України та законами України. 
Постанова Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року » Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS –CoV-2» , на яку посилається Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради в своїй відповіді на його скаргу, є лише підзаконним нормативно-правовим актом. Таким чином, на його думку, встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року обмеження щодо перевезення пасажирів транспортом загального користування суперечать положенням Конституції та ЦК України, відповідно вони не могли бути застосовані, тому кондуктор безпідставно відмовила йому в укладанні публічного договору перевезення пасажира міським транспортом. 
Також,  з посиланням на ст. ст. 23, 1167, 1172 ЦК України зазначає, що незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 5 000 грн, оскільки він був змушений у присутності десятка сторонніх осіб визнати наявність у нього захворювання на цукровий діабет та необхідності придбання ліків у центральному районі міста. Він сподівається, що виплата моральної шкоди зможе хоча б частково компенсувати йому приниження, хвилювання за його здоров`я внаслідок невизнання його конституційних та законних прав.
Тому просив, визнати дії відповідача щодо відмови у перевезенні його міським транспортом 15 квітня 2020 року незаконними та визнати за ним право безперешкодного пересування міським транспортом у місті Маріуполі; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 серпня 2021 року  у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП « МТТУ « , третя особа: Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради, про визнання дій незаконними, визнання права безперешкодного пересування міським транспортом у місті Маріуполь, стягнення моральної шкоди – відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що Основним Законом України гарантовано право на свободу пересування та встановлено, що таке право може бути обмежено, однак виключно в умовах воєнного або надзвичайного стану. Оскільки станом на 15 квітня 2020 року воєнний або надзвичайний стан в Україні не було запроваджено, не було підстав для будь-якого обмеження прав і свобод людини, встановлених Конституцією України. 
Суд першої інстанції у своєму рішенні посилався на Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645 від 06 квітня 2000 року, далі - Закон № 1645 та постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, якими встановлено обмеження перевезень громадян міським транспортом. 
Проте, Конституційний Суд України у пункті 3.2. рішення від 28 вересня 2020 року по справі № 10- р\2020 наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1,3,6, 8, 19, 64 Конституції України. 
Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 6 цієї статті ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії. У даному випадку на суперечність Конституції України обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, вказав Конституційний Суд України, однак судом першої інстанції це не прийнято до уваги. На його думку, у суду першої інстанції не було законних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог та з урахуванням порушення його прав були підстави для задоволення позову і у частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «МТТУ» Темір І.К. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зокрема зазначаючи, КП «МТТУ» здійснювало перевезення пасажирів автомобільним та електричним транспортом виключно за наявності довідки/перепустки з місця роботи виданих відділом кадрів або іншим уповноваженим органом, а з 09 квітня 2020 року додатково і за наявності направлення на процедури (довідки/рецепту), чітко виконуючи вимоги нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації м. Маріуполя. 
Відповідно до вимог ст. 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Тобто, реалізуючи надані та гарантовані Конституцією України права та свободи, кожний громадянин має діяти в межах чинного законодавства та вживати заходи щодо недопущення порушення прав і свобод інших громадян. Зауважено, що Конституція та закони України не лише надають громадянам України певні права та свободи, а й покладають на них обов`язки перед іншими членами громадянського суспільства.
Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди зазначають, що в матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували факт порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушення його стосунків з оточуючими людьми, звернення до лікувальних чи інших закладів охорони здоров`я, настання інших негативних наслідків, тому відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. 
Крім того, в судовому засіданні позивач зазначив, що працює він дистанційно, отже необхідності у щоденному проїзді на роботу та з роботи у нього була відсутня. Доводи про те, що йому спричинена моральна шкода через неможливість придбати ліки, також не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано доказів того, що вказані ліки можна придбати лише в аптеках мережі «Здравиця», зауважено,що одна з аптек цієї мережі розташована в Лівобережному районі міста - на пр. Перемоги, 110, а також, що він звертався до інших аптек, розташованих поблизу місця його проживання, для їх придбання та не зміг цього зробити.

Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради не скористався своїм правом на надання відзиву.Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Самохвалов С.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду представник КП «МТТУ» Темір І.К. підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу,просила апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

У судове засідання апеляційного суду представник Департаменту транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради не з*явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване  повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.124). Надали заяву про розгляд справи без особистої участі представника,заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с.126). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення  відповідає. 

Судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2020 року ОСОБА_1 з метою придбання ліків у аптеці, яка знаходиться у центральному районі міста, намагався сісти у міський автобус ( бортовий № 5099) на зупинці по вулиці Полетаєва у східному мікрорайоні м. Маріуполя. Проте,  кондуктор відмовила йому у перевезенні з посиланням на нові правила, відповідно до яких у нього не має права пересуватися містом на міському транспорті. 
16 квітня 2020 року ОСОБА_1 написав скаргу на дії кондуктора до Департаменту транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради.
Департамент транспорту та зв`язку Маріупольської міської ради листом від 27 квітня 2020 року повідомив ОСОБА_1 , що порушень в діях кондуктора не вбачається, оскільки відповідно до п.4 постанови  Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби  COVID-19, спричиненої коронавірусом "SARS-CoV-2" встановлено карантин на усій території України та введено ряд обмежень, щодо здійснення регулярних пасажирських перевезень на міських маршрутах. 
Згідно розпорядження керівника робіт з ліквідації надзвичайної ситуації № 6 від 09 квітня 2020 року «Щодо організації пасажирських перевезень» також дозволено перевезення громадським транспортом пацієнтів, що проходять замісну ниркову терапію методом гемодіалізу та людей з діагнозом цукровий діабет за наявності направлення на процедури довідки/рецепту, документу, що посвідчує особу та у засобах індивідуального захисту.

          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог,оскільки КП «МТТУ» перевезення пасажирів автомобільним та електричним транспортом здійснювало виключно за наявності довідки/перепустки з місця роботи виданих відділом кадрів або іншим уповноваженим органом, а з 09 квітня 2020 року додатково і за наявності направлення на процедури ( довідки) рецепту, чітко виконуючи вимоги нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України  та розпоряджень керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації м. Маріуполя. Позивач ОСОБА_1 не пред`явив при посадці на автобус направлення на процедури, довідки про необхідність проходження процедур, рецепту, тому відповідно дії кондуктора КП «МТТУ» та КП «МТТУ», щодо обмеження перевезення ОСОБА_1 міським транспортом є законними. Позивачем не надано доказів,що його не перевезення міським транспортом без будь-яких обмежень,встановлених Законом,продовжувалося після 15 квітня 2021 року,які б були підставою для встановлення наявності перешкод,які чинить відповідач щодо пересування позивачем міським транспортом,відповідно порушеного права позивача на вільне пересування міським транспортом , а тому суд першої інстанції дійшов  висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання безперешкодного пересування міським транспортом у м.Маріуполі. При цьому суд першої інстанції  відхилив позицію позивача та його представника щодо посилання в обґрунтування позову на рішення Конституційного суду у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» від 20 травня 2020 року № 392, положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 10-р від 28 серпня 2020 року, оскільки на час перевезення позивача міським транспортом станом на 15 квітня 2020 року , постанова Кабінету Міністрів  України № 392 від 20 травня 2020 року, положення якої було предметом розгляду Конституційним судом, не було прийнято, та положення цієї постанови не було визнано неконституційними через закриття провадження по справі, внаслідок втрати чинності деяких положень цієї постанови, в тому числі положень, що стосуються перевезення громадян транспортом. Також суд вважав,посилання позивача щодо безпідставної відмови з боку кондуктора КП «МТТУ» йому в укладанні публічного договору перевезення пасажиру міським транспортом  юридично неспроможними з огляду на норми права та висновки щодо необґрунтованості позову. Оскільки, позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав ( ст.ст.1167,1172 ЦК України ) ,позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими . 
            Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .

           На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.
           Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
           Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
           Згідно із частиною першою статті 15  ЦК України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
           Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
        Згідно із частинами першою, другою статті 23 ЦК України  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК  України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
      Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
      Відповідно до ст.ст. 130, 132-134 КЗпП України за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (ст.47 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»).
       Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).
       Обов`язок відшкодування юридичною особою шкоди, завданої її працівником виникає виключно у випадку завдання такої шкоди саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Саме по собі перебування особи, яка завдала моральної шкоди, у трудових відносинах з юридичною особою не є підставою відшкодування останньою заподіяної шкоди.
        Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
       Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

КП «МТТУ « є комунальним підприємством, заснованим на власності територіальної громади міста, від імені якої, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» права суб`єкта комунальної власності здійснює Маріупольська міська рада; діє на підставі Статуту, затвердженого Маріупольською міською радою, та здійснює діяльність, визначену Статутом. У своїй діяльності підприємство керується Конституцією України, чинним законодавством України, рішеннями Маріупольської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
Статтею 1 даного Закону визначено, що карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.
Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері захисту населення від інфекційних хвороб визначені в ст. 3 цього Закону, відповідно до якої  Кабінету Міністрів  України розробляє і здійснює відповідні державні цільові програми; забезпечує фінансування та матеріально-технічне постачання закладів охорони здоров`я, органів державної санітарно-епідеміологічної служби, підприємств, установ та організацій, залучених до проведення заходів і робіт, пов`язаних з ліквідацією епідемій, координує проведення цих заходів і робіт; координує та спрямовує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; укладає міжурядові договори; розробляє та затверджує перелік товарів протиепідемічного призначення, що необхідні для запобігання поширенню епідемій, пандемій, у тому числі поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19); розробляє та затверджує перелік товарів, що мають істотну соціальну значущість; встановлює граничні ціни для оптової та роздрібної торгівлі товарами протиепідемічного призначення, що необхідні для запобігання поширенню епідемій, пандемій, у тому числі поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та/або товарами, що мають істотну соціальну значущість, з урахуванням постачальницько-збутової надбавки та граничної торговельної (роздрібної) надбавки; встановлює під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, заборону скуповування та перепродажу за цінами, що перевищують встановлені граничні ціни для оптової та роздрібної торгівлі, з урахуванням постачальницько-збутової надбавки та граничної торговельної (роздрібної) надбавки товарів протиепідемічного призначення, що необхідні для запобігання поширенню епідемій, пандемій, та/або товарів, що мають істотну соціальну значущість; вирішує інші питання у межах повноважень, визначених законом.
Відповідно до ст. 29 вказаного  Закону карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.
Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.
У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.
До відміни карантину його територію можуть залишити особи, які пред`явили довідку, що дає право на виїзд за межі території карантину.
Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
В статті 30 даного Закону закріплені повноваження місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в умовах карантину, відповідно до якої на територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право: залучати підприємства, установи, організації незалежно від форм власності до виконання заходів з локалізації та ліквідації епідемії чи спалаху інфекційної хвороби; залучати для тимчасового використання транспортні засоби, будівлі, споруди, обладнання, інше майно підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, необхідне для здійснення профілактичних і протиепідемічних заходів, із наступним повним відшкодуванням у встановленому законом порядку його вартості або витрат, пов`язаних з його використанням; установлювати особливий режим в`їзду, виїзду на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць громадян і транспортних засобів, а у разі необхідності - проводити санітарний огляд речей, багажу, транспортних засобів та вантажів;запроваджувати більш жорсткі, ніж встановлені нормативно-правовими актами, вимоги щодо якості, умов виробництва, виготовлення та реалізації продуктів харчування, режиму обробки та якості питної води;установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів; створювати на в`їздах, виїздах на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться на території карантину, контрольно-пропускні пункти, залучати в установленому порядку для роботи в цих пунктах військовослужбовців, працівників, матеріально-технічні та транспортні засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, частин та підрозділів центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку.
Постановою Кабінету Міністрів  України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», що діяла на 15 квітня 2020 року установлено з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року на всій території України карантин.
Заборонено до 24 квітня 2020 року: 9) регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні, зокрема пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного таксі, крім перевезення:легковими автомобілями; службовими та/або орендованими автомобільними транспортними засобами працівників підприємств, закладів та установ незалежно від форми власності, які забезпечують охорону здоров`я, продовольче забезпечення, урядування та надання найважливіших державних послуг, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, фінансові та банківські послуги, функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, суб`єктів господарювання, які мають безперервний промисловий цикл, за умови забезпечення водіїв та пасажирів під час таких перевезень засобами індивідуального захисту в межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб і виключно за маршрутами руху, погодженими з органами Національної поліції, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів; працівників закладів та установ незалежно від форми власності, які забезпечують охорону здоров`я, продовольче забезпечення, урядування та надання найважливіших державних послуг, енергозабезпечення, водозабезпечення, зв`язок та комунікації, фінансові та банківські послуги, функціонування інфраструктури транспортного забезпечення, сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту, суб`єктів господарювання, які мають безперервний промисловий цикл, за умови забезпечення водіїв та пасажирів під час таких перевезень засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, у тому числі виготовленими самостійно, в межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів в міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспортному засобі, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах.
Розпорядженням Кабінету Міністрів  України від 23 березня 2020 року № 333р в Донецькій, Терпнопільській та Черкаських областях, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої короно вірусом «SARS-CoV-2», було встановлено режим надзвичайної ситуації для територіальних підсистем єдиної державної системи цивільного захисту Донецької, Тернопільської та Черкаської областей.
В п. 24, ч. 1, ст. 2 Кодексу цивільного захисту України зазначено, що 4) надзвичайна ситуація це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності.
На виконання вказаних нормативно-правових актів керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації м. Маріуполя, відповідно до ст.75 Кодексу цивільного захисту України, видано розпорядження № 4 від 04 квітня 2020 року «Про впровадження додаткових карантинних заходів».
Відповідно до ч. 8 ст. 75 Кодексу цивільного захисту України, розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами, які беруть участь у ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, а також громадянами і суб`єктами господарювання, розташованими у зоні надзвичайної ситуації.
Даним розпорядженням № 4 впроваджувались додаткові карантинні обмеження, у том числі  було заборонено регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом, зокрема перевезення на міських автобусних маршрутах у режимі маршрутного такси.
09 квітня 2020 року до КП «МТТУ» надійшло розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації м. Маріуполя № 6 «Щодо організації пасажирських перевезень» в якому Департаменту транспорту та зв`язку міської ради доручено організувати перевезення громадським транспортом пацієнтів, що проходять замісну ниркову терапію методом гемодіалізу та людей з діагнозом цукровий діабет за наявності направлення на процедури (довідки) рецепту, документу, що посвідчує особу та у засобах індивідуального захисту.
Дані розпорядження керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації м. Маріуполя на період 15 квітня 2020 року, яке є обов`язковими для виконання громадянами,протиправними не визнавалися, не скасовувались та були чинними.

Відповідно до змісту пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України, ст.ст.2, 12,13,43,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  суд правильно виходив з недоведеності  заявлених вимог.
          Першочерговим завданням держави є захист життя та здоров`я громадян, збереження економічної безпеки, що зумовлює вжиття заходів, спрямованих на уникнення тяжких наслідків як для кожної окремої людини, так і для країни в цілому.
          Забезпечення реалізації вищезазначених прав здійснюється державою через відповідні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які, в свою чергу зобов`язані діяти відповідно до положень статті 19 Конституції України.
          Спеціальним нормативно-правовим актом стосовно спірних правовідносин є Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, який визначає засади діяльності органів державної влади, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їй спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
          Відповідно до положень ст. 29 Закону № 1645-ІІІ та ст. 30 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо встановлення, відміни карантину, а також встановлення обмежувальних заходів на території поширення інфекційних хвороб та уражень людей.
           11 березня 2020 року  Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на територій України коронавірусу COVID-19" та запроваджено карантин на всій території України з наступним його посиленням.
          До постанови № 211 вносились зміни, які були покликані змінами епідемічної ситуації на території України впродовж дії карантину.
          Наведене свідчить, що Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, відповідно епідемічної ситуації в Україні поетапно вживалися заходи спрямовані спочатку на попередження поширення COVID-19, а згодом - на запобігання його поширенню та подолання.
          Щодо посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України ,апеляційний суд  зазначає, що предметом оскарження у Конституційному Суді України були окремі положення постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" від 20.05.2020 року № 392, і рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 закрито конституційне провадження у справі щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" від 20 травня 2020 року № 392, пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого цією постановою, на підставі пункту 5 статті 62 Закону України "Про Конституційний Суд України" - втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України.
       Таким чином, жодних обов`язкових висновків щодо не відповідності Конституції України вказаної апелянтом постанови це рішення не містить.
       Доводи апеляційної скарги зводяться до дублювання доводів та аргументів позову,яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка ,яка обгрунтовано викладена в оскаржуваному судовому рішенні,а тому додаткового правового аналізу вони не потребують.
      Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.              
      Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
      Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.              
      За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.Аргументи відзиву  на апеляційну скаргу є прийнятними та заслуговують на увагу.
      Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд  та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
      Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
      Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
      Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат,від сплати яких позивач був звільнений з підстав ст.22 Закону України « Про захист прав споживачів», апеляційний суд не вирішує.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 серпня 2021 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текст постанови складений 10 листопада 2021 року .

Судді: