ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
11 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа №761/15790/15-к
провадження № 51-3742км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                           ОСОБА_1 ,
судді:                                                    ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,  
 
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
особа, кримінальне провадження 
стосовно якої закрито                               ОСОБА_6 , 
захисник                                                      ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100100001644, стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , 
кримінальне провадження за обвинуваченням якого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК України),закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі прокурор виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Свою вимогу прокурор мотивує тим, що при постановленні ухвали допущено порушення вимог статей 85, 86, 94, 96, 370, 419 КПК України, ухвала ґрунтується на припущеннях, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.
Посилається на те, що апеляційний суд в ухвалі не зазначив,які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення та необґрунтованість вироку, не надав належної оцінки доказам в їх сукупності, безпідставно надав перевагу показанням обвинуваченого та з незрозумілих підстав відкинув показання потерпілого та свідків, які прямо вказували на  ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила хуліганські дії стосовно потерпілого  ОСОБА_8 .
Зазначає, що в апеляційного суду не було підстав для визнання протоколу огляду місця події, рапорту інспектора патрульної служби ОСОБА_9 та висновку експерта недопустимими доказами. 
Стверджує, що висновок апеляційного суду про наявність підстав для закриття провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України є необґрунтованим та суперечить матеріалам кримінального провадження. 
Указує, що апеляційний суд в ухвалі зазначив, що досліджені докази не доводять поза розумним сумнівом вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, хоча таке обвинувачення  ОСОБА_6 не пред`являлося.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим утому, що 14 лютого 2015 року, близько 04:30, перебуваючи у громадському місці – поблизу будинку № 2 на Бессарабській площі у м. Києві, бажаючи самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, прагнучи показати свою зневагу до існуючих норм та правил поведінки у суспільстві, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, він підійшов до раніше незнайомого потерпілого   ОСОБА_8 , який разом зі своїми знайомими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 знаходився на вказаній площі, та використавши малозначний привід, почав висловлюватися у бік потерпілого нецензурною лайкою, ігноруючи зауваження сторонніх осіб. Після цього ОСОБА_6 завдав одного удару в обличчя потерпілого, від якого останній впав, потім обвинувачений дістав з кишені розкладний ніж та почав погрожувати потерпілому, який з метою уникнення тілесних ушкоджень почав тікати. Працівники міліції, які перебували неподалік місця вчинення злочину, затримали ОСОБА_6 . 
За ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційнускаргу захисника   ОСОБА_7  задоволено, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості   ОСОБА_6 в суді та вичерпанням можливості їх отримати. 
 
Позиції учасників судового провадження 
Від захисника ОСОБА_7  в інтересах   ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу прокурора.
У судовому засіданні прокурор подану касаційну скаргу не підтримав, ОСОБА_6 та його захисник заперечили проти задоволення касаційної скарги.
 
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. 
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 серпня 2020 року (справа № 520/14112/14-к, провадження № 51-846км20), рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. 
На думку Суду, суд апеляційної інстанції, закриваючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 з наведених підстав, дотримався зазначених вимог закону.
Так, апеляційний суд задовольнив клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження обставин та доказів у порядку ч. 3 ст. 404 КК України.
Обвинувачений   ОСОБА_6 , будучи допитаним у судовому засіданні апеляційного суду, заперечив свою винуватість у вчиненому злочині та надав пояснення, аналогічні своїм поясненням у суді першої інстанції. Зокрема, стверджував, що саме на нього та його друга булоздійснено напад невідомими особами, які потім втекли, під час бійки йому зламали ніс, ножа при собі він не мав. 
З матеріалів провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції вжив усіх заходів для безпосереднього повторного допиту потерпілого та свідків, неодноразово відкладаючи апеляційний розгляд і викликаючи їх у судове засідання для надання показань. Проте потерпілий   ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_9 до апеляційного суду не з`явились. Апеляційний суд дослідив їхні показання, надані в суді першої інстанції.
Так, у ході судового розгляду потерпілий   ОСОБА_8 надав показання про те, що в ніч на 14 лютого 2015 року він разом із двома подругами чекав таксі біля ресторану «Диван». Повз них проходив якийсь чоловік, обличчя якого він не бачив, і щось говорив, а потім вдарив його один раз в обличчя та погрожував ножем. Потерпілий разом з подругами втекли через вулицю та повернулися до ресторану «Диван», коли до них зателефонував водій таксі. Проте їх зупинили працівники поліції і попросили проїхати до відділу поліції. Упізнання особи не проводилось, пояснень, які наявні в матеріалах справи, він не писав, їх написали працівники поліції, прочитали йому та попросили підписати. Зміст зачитаних показань він не зовсім зрозумів, оскільки не    володіє українською мовою, а скористатись послугами перекладача йому не пропонували. 
На запитання суду, чи присутній в залі суду чоловік, який його вдарив, потерпілий категорично заперечив стосовно особи  ОСОБА_6 , пояснивши, що обвинувачений не є тією особою, яка завдала йому удару, тому що вищий за ту особу за зростом.
Ці його показання підтвердила свідок – очевидець події ОСОБА_11 , яка пояснила, що вони з подругою не вказували працівникам поліції на ОСОБА_6 , як його затримували, вона не бачила, а такої слідчої дій, як впізнання особи за її участю, участю обвинуваченого та  ОСОБА_8 ,проведено не було. Щодо   особи ОСОБА_6 свідок стверджувала, що він не є нападником, оскільки останній був такого ж зросту як потерпілий, тоді як ОСОБА_6 вищий зростом.
Апеляційний суд установив, що в основу вироку на підтвердження винуватості   ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд поклав показання інспектора патрульної служби – свідка  ОСОБА_9 , якісудом першої інстанції було визнано послідовними та логічними.
З матеріалів провадження вбачається, що свідка  ОСОБА_9 було двічі допитано судом – у січні 2018 року на початку судового слідства та в серпні 2019 року, коли після виходу в нарадчу кімнату для постановлення вироку суд повернувся та заявив про відновлення з`ясування обставин та перевірку їх доказами.
Апеляційний суд установив, що під час першого допиту в суді першої інстанції свідок показав, що їх наряд отримав виклик на Бессарабську площу, де біля кафе «Диван» відбувалася бійка. Коли вони прибули на місце події, до них звернулися дві дівчини, які повідомили, що їхнього знайомого вдарив невідомий. Почувши нецензурну лайку, вони пішли до того місця, коли наблизились, то побачили, як ОСОБА_6 , тримаючи у руці ніж, стояв над потерпілим, який у цей момент лежав на землі. У подальшому цей ніж було вилучено в ОСОБА_6 , а його затримано. Свідок зазначив, що після того, як обвинуваченого відвели до службового автомобіля, ці дві дівчини вказали на нього та повідомили, що саме він бив потерпілого.
Водночас під час повторного допиту свідок ОСОБА_9 показав, що коли він у складі групи приїхав на виклик, до них підійшло двоє дівчат, які були дуже знервовані та не могли нічого пояснити. Пішли оглядати місцевість, почувши лайку, підійшли до того місця, де побачили обвинуваченого, який лаявся, в руці якого був ніж. Усе було дуже швидко, тому він не пам`ятає потерпілого, лише знає, що він був іноземцем. Підставою затримання саме ОСОБА_6 було те, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою та в його руці був ніж. Також свідок зазначив, що дівчата не вказували конкретно на ОСОБА_6 , а лише сказали, що їхнього друга побили, пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання потерпілим та свідками не проводилося. Водночас того ж дня було проведено огляд місця події (кабінету слідчого), в ході якого в нього як інспектора патрульної служби був вилучений ніж, який він попередньо відібрав у ОСОБА_6 . 
Такі показання свідка  ОСОБА_9 в їх сукупності апеляційний суд визнав суперечливими і такими, що не узгоджуються ні між собою, ні з показаннями інших учасників провадження та іншими доказами.
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, суд першої інстанції належним чином не дослідив наявний у матеріалах справи рапорт інспектора Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві   ОСОБА_9 , відповідно до якого під час несення служби з охорони громадського порядку 14 лютого 2015 року о 04:35 він отримав повідомлення, що на Бессарабській площі побили іноземця. По прибуттю на виклик до них звернувся громадянин Джаміль ОСОБА_12 , 1974 року народження, який пояснив, що двоє невідомих його побили. Оглянувши територію, ними було виявлено двох громадян: ОСОБА_6 , у руці якого був ніж, та ОСОБА_13 . Цих громадян було доставлено до Шевченківського відділу поліції для з`ясування обставин.
Оскільки наведений рапорт інспектора ОСОБА_9 не узгоджується із показаннями, які він надав у суді першої інстанції, а також свідчить про те, що на місці події патрульною службою було виявлено іншу особу потерпілого – ОСОБА_14 , то апеляційний суд обґрунтовано визнав його неналежним доказом у цьому провадженні.
Також апеляційний суд визнав неналежним та недопустимим доказом протокол огляду місця події від 14 лютого 2015 року, проведеного у службовому приміщенні №    425, під час якого у присутності двох понятих слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_15 у інспектора патрульної служби ОСОБА_9 було вилучено ніж, оскільки при вилученні останнім цього ножа у ОСОБА_6 було порушено вимоги ч. 5 ст. 237 КПК України. 
Крім того, апеляційний суд визнав недопустимим доказом і висновок експерта від 04 березня 2015 року № 331 стосовно цього ножа, оскільки він є похідним від протоколу огляду місця події, під час якого був вилучений ніж.
Інші докази, наведені у вироку: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 лютого 2015 року та протокол огляду місця події від 14 лютого 2015 року о 10:35, в ході якого потерпілий вказав місце, де його вдарив невідомий, - апеляційний суд визнав такими, які самі собою не доводять винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом. При цьому будь-яких інших доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України, стороною обвинувачення не надано.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішеннях у справах «Коробов проти України»  від 21 липня 2011 року, «Федорченко та Лозенко проти України»  від 20 вересня 2012 року вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій факту. 
У рішенні у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що враховується також якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за  яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність.
Таким чином, дослідивши належним чином усі наявні у провадженні докази та встановивши, що в матеріалах провадження відсутні належні, допустимі й достатні докази вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим   ОСОБА_6 і вичерпані можливості їх отримати, що відповідно до ст. 417 КПК України є підставою для скасування обвинувального вироку і закриття кримінального провадження, апеляційний суд закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Посилання в тексті ухвали на ч. 1 ст. 263 КК України Суд вважає опискою, яка може бути виправлена судом в порядку ст. 379 КПК України.
З матеріалів провадження вбачається, що ухвала суду апеляційної інстанцій є законною, обґрунтованою й вмотивованою, містить належні, достатні мотиви й підстави її ухвалення. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419КПК України.
Отже, даних, які би свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, Судом не виявлено.
Підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 рокустосовно  ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                     ОСОБА_3