УХВАЛА

15 листопада 2021 року 

м. Київ

Справа №  920/1112/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О. А. - головуючий, Губенко Н.М., Стратієнко Л.В.,
за участю секретаря судового засідання - Шпорта О.В.,

за участю представників:
Позивача: Поліщук В.О.
Відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 
(головуючий суддя - Козир Т.П., судді - Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.) 
та рішення Господарського суду Сумської області від 09.03.2021 
(суддя Котельницька В.Л.)
у справі №920/1112/20
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт" 
про стягнення 1 202 477,19 грн,

ВСТАНОВИВ:
1.  Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі -АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт" (далі - ТОВ "Шосткинське підприємство "Харківенергоремонт", відповідач) про стягнення 544.908,10 грн пені, 238.451,80 грн   3% річних та 419.117,29 грн інфляційних втрат. 
2.  Позов обґрунтовано тим, що відповідачем порушено строки оплати природного газу, отриманого від позивача, за договором постачання природного газу від 15.09.2017 №6079/1718-БО-29, за період з жовтня 2017 по квітень 2018 року, отже, наявні підстави для нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат.  
3.  Рішенням Господарського суду Сумської  області від 09.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 272.454,05 грн - пені, 238.451,80 грн - 3% річних, 419.117,29 грн - інфляційних втрат, судові витрати. В  іншій частині позову відмовлено.
5. Судові рішення мотивовано тим, що: 
- 15.09.2017 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач), було укладено договір постачання природного газу №6079/1718-БО-29 (далі - договір);
- відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017- 2018 роках природний газ, а споживач,  зобов`язався оплатити його на умовах цього Договору;
- природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (пункт 1.2 договору);
- пунктом 2.1 договору сторони визначили щомісячні орієнтовні обсяги поставки природного газу; 
- оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 договору);
- згідно пункту 8.2 договору (в редакції додаткової угоди №1) у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення; 
- відповідно до актів приймання-передачі природного газу у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року  позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 29.773.046,57 грн. Акти підписані представниками обох сторін без зауважень, відповідач у відзиві визнав факт отримання природного газу на вказану суму; 
- відповідач отриманий природний газ оплатив у повному обсязі, однак здійснював розрахунки з порушенням строків встановлених пунктом 6.1 договору;
- у зв`язку з порушенням  відповідачем строків оплати отриманого природного газу, позивачем нараховано 544.908,10 грн пені, 238.451,80 грн 3% річних та 419.117,29 грн інфляційних втрат;
- судом першої інстанції перевірено наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено,  що розрахунок, наданий позивачем є обґрунтованим та правильним, а тому, суд  дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем; 
-   щодо пені, нарахованої позивачем до стягнення, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок пені,  встановив правомірність нарахування заявленої до стягнення пені, разом з цим, суд оцінивши обставини та докази у справі встановив наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 % та стягнення з відповідача 272.454,05 грн пені;
- в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині інфляційних втрат та 3% річних не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось,  в частині зменшення судом першої інстанції пені, рішення  суду було оскаржено позивачем до апеляційного суду і апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення, заявленого до стягнення позивачем, розміру пені на 50 %.
7.  Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, АТ " НАК "Нафтогаз України" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, просить  скасувати  прийняті у справі судові рішення в частині відмови у стягнені пені у розмірі  272.454,05 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.
8. Скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, від 28.02.2018 у справі № 202/3351/14-ц та постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14.
9.  Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.
10. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.
11. Згідно з частиною 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
12. Оскільки, скаржник оскаржує рішення та постанову у справі  лише в частині відмови у стягненні пені у розмірі 272.454,05 грн, отже, з урахуванням положень ст. 300 ГПК України, в іншій частині судові рішення касаційним судом не переглядаються.
13. Відповідно до частини другої ст. 287 ГПК України  підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
14.  Тобто, за змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у       справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
15. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
16. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
17.  Зі змісту зазначених скаржником у касаційній скарзі постанов, Суд вбачає, що наведені в них висновки стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.
18. Згідно зі статтею 233 ГК України, на неоднакове застосування якої судами попередніх інстанцій  посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, суди  мають взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
19. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
20. При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
21. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
22. Водночас зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. 
23.  Суди встановили, що відповідач є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання у м.Шостка, постачання природного газу за договором здійснювалось виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась бюджетними установами/організаціями, при цьому, останні невчасно розраховуються за спожиті послуги теплопостачання, що впливає на здійснення розрахунків відповідачем за отриманий природний газ, внаслідок чого відповідач має значну дебіторську заборгованість за надані ним послуги, що підтверджується звітами про фінансові результати за 2019 рік, 9 місяців 2020 року, актом звірки з ДП "Енергоринок", довідкою щодо дебіторської заборгованості. Разом з цим, суди встановили, що основний борг за договором було сплачено відповідачем у повному обсязі; поведінка відповідача свідчить про вжиття ним заходів до  належного виконання зобов`язання за договором, тоді як, позивачем  не надано доказів, які б підтверджували, що порушення відповідачем строків розрахунків призвело до завдання позивачу збитків, розмір яких перевищує стягнуті за рішенням суду 3% річних та інфляційні втрати. 
З урахуванням зазначеного та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суди  дійшли висновку про наявність підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50% і стягнули з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 272.454,05 грн. 
24. Звертаючись з касаційною скаргою скаржник посилався на неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14. У вказаній постанові  суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови відповідачу у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 90%, нарахованої у зв`язку з простроченням оплати за спожиту фактичну електричну енергію. При цьому суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи щодо майнового стану позивача та відповідача, та зокрема обставин наявності заборгованості позивача по заробітній платі та  наявності податкового боргу.
25. Отже, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій застосували ст. 233 ГК України без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у  справі № 908/1453/14, оскільки у даній справі та у справі, на яку посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосування ст. 233 ГК України, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.
26. Крім того, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 28.02.2018  у справі № 202/3351/14-ц, з тексту якої вбачається, що предметом спору у даній справі є вимоги Банку до фізичної особи та поручителя про стягнення заборгованості за договором кредитування. Верховний Суд скасував ухвалу апеляційного суду в частині відмови апеляційним судом у стягненні пені,  та зазначив, що положеннями ст. 551 ЦК України, судам надано право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти від такої сплати взагалі. Крім того, Верховний Суд зазначив, що при розгляді справи судами не було враховано вимоги статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", згідно з якою, зокрема, особи, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, звільняються від нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики. Отже, справу № 202/3351/14-ц Верховним Судом направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку у справі, при цьому, за результатами нового розгляду справи фактично - доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами обставин і доказів у справі, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки у справі (аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 19.05.2020 зі справи № 916/1886/18 та від 26.05.2020 зі справи № 922/2776/19).
27. З тексту  постанови Верховного Суду України  від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14 вбачається, що предметом спору у вказаній справі є вимоги про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому,  Верховний Суд України  у зазначеній справі скасував ухвалу апеляційного суду і направив справу на новий розгляд до апеляційного суду, що не означає остаточного вирішення справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку у справі.
28. Отже, правовідносини у справах № 202/3351/14-ц,  № 6-100цс14 та у справі, що зараз розглядається Верховним Судом є різними за предметом і підставами позову, та  встановленими судами обставинами справи, що свідчить про те, що вказані справи є різними за істотно - правовими ознаками.
29.  Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі № 902/1568/14, оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.
30. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження позивачем не зазначено у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021  та рішення Господарського суду Сумської області від 09.03.2021 у справі № 920/1112/20. 
Керуючись ст.ст. 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021  та рішення Господарського суду Сумської області від 09.03.2021 у справі № 920/1112/20.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                О. А. Кролевець

Судді                                                                                                          Н. М. Губенко

                                                                                                                   Л.В. Стратієнко