ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/701/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін, апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2021
по справі №915/701/21
за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості в особі Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості
до Головного управління ДПС у Миколаївській області
про стягнення 89673,51 грн

ВСТАНОВИВ
Миколаївський обласний центр зайнятості в особі Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про стягнення суми 89673,51 грн боргу, виплаченого матеріального забезпечення (допомоги по безробіттю) безробітному ОСОБА_1 у зв`язку із поновленням на роботі за рішенням суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління ДПС у Миколаївській області порушило вимоги ч. 4 ст. 35 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” та не сплатило у встановленому порядку суму виплаченого Миколаївським міським центром зайнятості забезпечення та вартості наданих соціальних послуг гр. ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду на підставі частини четвертої статті 35 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2021 позов задоволено, стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь Миколаївського обласного центру зайнятості суми виплаченого ОСОБА_1  матеріального забезпечення (допомоги по безробіттю) за період з 10.03.2020 по 16.02.2021 у розмірі 89673,51 грн у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду, а також 2270,0 грн витрат по сплаті судового збору
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції із посиланням на приписи статті 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” зазначив, що за час перебування на обліку у Миколаївській районній філії Миколаївського ОЦЗ  гр. ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю за період з 10.03.2020 по 16.02.2021 в сумі 89673,51 грн. В подальшому, рішенням суду, яке набрало законної сили, поновлено на посаді гр. ОСОБА_1 , відтак, позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у відповідності до ст. ст. 34, 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, оскільки із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось ГУ ДПС у Миколаївській області з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївській області від 30.06.2021 по справі №915/701/21 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову Миколаївського обласного центру зайнятості повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято за неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Так, апелянт зазначає, що в повному обсязі виконав рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №400/1089/20 від 02.02.2021, та сплатив на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Виконавши дане рішення та здійснивши поновлення ОСОБА_1 на посаді з 11.02.2020, ОСОБА_1 вважається таким, що перебував у трудових відносинах з ГУ ДПС у Миколаївській області оскільки наказ про його звільнення є скасованим.
За твердженням апелянта, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» та наказу ДПС України від 08.10.2020 № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» Головне управління ДПС у Миколаївській області ліквідується як юридична особа публічного права.
ГУ ДПС у Миколаївській області зазначає, що знаходиться у стані припинення, а видатки (виплата допомоги по безробіттю) не передбачені кошторисом контролюючого органу. Враховуючи, що кошторисом ГУ ДПС у Миколаївській області не було передбачено видатків на погашення виплат допомоги по безробіттю, листом від 05.03.2021 про це було повідомлено Миколаївський обласний центр зайнятості.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у справі №915/701/21 за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2021, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що враховуючи те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, поновлено на посаді ОСОБА_1 , можна прийти до висновку про те, що центр зайнятості має право на відшкодування ГУ ДПС у Миколаївській області суми виплаченої допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у відповідності до ст. ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
При цьому, на переконання позивача, у даному випадку саме ГУ ДПС у Миколаївській області по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Позивач також наголошує на тому, що види юридичної відповідальності ГУ ДПС у Миколаївській області перед незаконно звільненим ОСОБА_1 та перед Миколаївської районною філією Миколаївського обласного центру зайнятості є різними. Так, виплачена допомога по безробіттю в сумі 89673,51 грн, стягнення якої є предметом даного спору, підлягає відшкодуванню ГУ ДПС у Миколаївській області на користь Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості відповідно до ч. 1 ст. 34, ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». В той час, як середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2020 по 02.02.2021 в сумі 166979,41 грн стягнутий за рішенням суду з ГУ ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю.
За твердженням позивача, положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачено жодних підстав чи можливостей зменшення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 10.02.2020 ОСОБА_1 наказом ГУ ДПС у Миколаївській області №60-о від  10.02.2020 звільнений з займаної посади згідно з п.4 ч.1, ч. 5 ст. 87 Закону України “Про державну службу” - вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
03.03.2020 до Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні відповідно до Законів України “Про зайнятість населення” та “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на випадок безробіття” звернувся ОСОБА_1 .
Відповідно до наказу Миколаївської районної філії Миколаївського ОЦЗ від 04.03.2020 №НТ200304 ОСОБА_1 наданий статус безробітного з 04.03.2020.
Наказом Миколаївської районної філії Миколаївського ОЦЗ від 10.03.2020 №НТ 200310 ОСОБА_1 призначена допомога по безробіттю як застрахованій особі залежно від страхового стажу понад 10 років з 10.03.2020 по 04.03.2021 та розпочата виплата допомоги по безробіттю з 10.03.2020.
У березні 2020 ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області Головного управління ДПС у Миколаївській області  про скасування у тому числі наказу Головного управління ДПС у Миколаївській області № 60-о від 10.02.2020 року “Про звільнення ОСОБА_1 ”, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про поновлення на посаді начальника відділу організації стягнення боргу, роботи з безхазяйним майном, погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості ЄСВ управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Миколаївській області.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №400/1089/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено,  рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №400/1089/20 скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування наказів від 24.01.2020 №36-о, від 10.02.2020 № 60-о, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задоволено, а також, з-поміж іншого, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС  у Миколаївській області № 60-о від 10.02.2020, поновлено з 11.02.2020 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації стягнення боргу, роботи з безхазяйним майном, погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області, а також стягнуто з ГУ ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2020 по 02.02.2021 у сумі 166979,41 грн.
У відповідності до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від  16.02.2021 № 54-о на виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №400/1089/20 ОСОБА_1 було поновлено з 11.02.2020 на посаді начальника відділу організації стягнення боргу, роботи з безхазяйним майном, погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області.
За час перебування на обліку у Миколаївській районній філії Миколаївського ОЦЗ  гр. ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю за період з 10.03.2020 по 16.02.2021 в сумі 89673,51 грн, що підтверджується розрахунком Миколаївського ОЦЗ від 23.02.2021 №18/11/651-21 допомоги по безробіттю ОСОБА_1 та відповідними відомостями виплат за видами забезпечення і платіжними дорученнями за вказаний період.
24.02.2021 Миколаївський обласний центр зайнятості в особі Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості звернувся до Головного управління ДПС у Миколаївській області з повідомленням-претензією в якій просив у тридцяти денний термін повернути грошові кошти у розмірі 89673,51 грн, виплаченого матеріального забезпечення (допомоги по безробіттю) безробітному ОСОБА_1 у зв`язку із поновленням на роботі за рішенням суду.
У відповідь на претензію ГУ ДПС у Миколаївській області листом від 05.03.2021 повідомило, що на теперішній час підстави для перерахування коштів щодо виплат допомоги по безробіттю ОСОБА_1 відсутні, оскільки зазначені випадки не передбачені кошторисом контролюючого органу. 
Вказані обставини стали підставою для звернення Миколаївського обласного центру зайнятості в особі Миколаївської районної філії Миколаївського обласного центру зайнятості із даними позовом до суду першої інстанції.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився із доводами позивача та дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
За змістом п. 1, 6 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо визначаються виключно законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Пунктом 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Частиною 1 статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", видами забезпечення за цим Законом є допомога по безробіттю.
Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
У відповідності до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Відтак, положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2018р. у справі №902/291/17, постановах Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі №914/2087/17, від 06.07.2018р. у справі №921/220/17-г/16, від 09.07.2018р. у справі №914/1875/17, в яких зазначено, що за положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.
Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено,  рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2020 року у справі №400/1089/20 скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування наказів від 24.01.2020 №36-о, від 10.02.2020 № 60-о, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задоволено, а також, з-поміж іншого, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС  у Миколаївській області № 60-о від 10.02.2020, поновлено з 11.02.2020 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації стягнення боргу, роботи з безхазяйним майном, погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області, а також стягнуто з ГУ ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2020 по 02.02.2021 у сумі 166979,41 грн.
На виконання вказаного рішення, у відповідності до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від  16.02.2021 № 54-о на виконання рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №400/1089/20 ОСОБА_1 було поновлено з 11.02.2020 на посаді начальника відділу організації стягнення боргу, роботи з безхазяйним майном, погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області.
Таким чином, відповідач зобов`язаний на підставі п. 1 ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сплатити позивачу грошові кошти у сумі 89673,51 грн, що були нараховані та виплачені, як допомога по безробіттю.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Судова колегія не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що ГУ ДПС у Миколаївській області знаходиться у стані припинення, а видатки (виплата допомоги по безробіттю) не передбачені кошторисом контролюючого органу, з огляду на таке. 
Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (частина перша статті 4 Закону).
Таким чином, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв`язку із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у т. ч. на випадок безробіття, зокрема для цілей відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в порядку статей 34, 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, є самостійне ведення таким суб`єктом розрахунків із застрахованими особами (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі  № 927/171/17).
У преамбулі Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб–підприємців та громадських формувань" вказано, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб–підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) (ч.2 п.26). 
Згідно з частинами 1, 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб–підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.
Частиною 1 ст. 104 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
За ч. 5 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Так, у відповідності до відомостей, які мстяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наразі Головне управління ДПС у Миколаївській області, як юридична особа не припинене, хоча і перебуває у стані припинення в результаті її ліквідації, про що 20.10.2020 внесено відповідний запис.
Згідно з ч. 5 ст. 105 Цивільного кодексу України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора (ч.6 ст.105 ЦК України).
У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції зазначає, що у позивача через 2 місяця з 20.10.2020 (тобто – з 20.12.2020) виникло право для заявлення позивачу своїх вимог, строк цього заявлення сплив 20.04.2021. При цьому, відповідна вимога була направлена відповідачу 24.02.2021, отже порушення строку звернення з вимогами про відшкодування коштів з боку Миколаївського міського центру зайнятості не було.
Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи (ч.9 ст.111 Цивільного кодексу України).
Отже, зазначеним підтверджується, що саме Головне управління ДПС у Миколаївській області є роботодавцем стосовно ОСОБА_1 для цілей частини ч.4 ст. 35 Закону “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” та належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, позаяк ОСОБА_1 призначався, звільнявся та поновлювався на посаді, яка перебувала у складі Головного Управління ДПУ у Миколаївської області, а тому саме на цей орган покладено обов`язок відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у зв`язку з поновленням останнього на роботі за рішенням суду. 
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №917/462/20.
При цьому, норми Цивільного кодексу України визначають, що перебування юридичної особи у стані припинення не звільняє позивача від вищевказаного відшкодування.
З приводу відсутності відповідних бюджетних асигнувань у позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з вимогами ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.
Водночас, частиною 1 ст. 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
Відповідно до положень статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України” та в рішенні від 30.11.2004 у справі “Бакалов проти України” зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Тобто, з наведеного полягає, що відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.
Правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові ВСУ від 22.03.2017р. у справі №3-77гс17, у постановах КГС у складі ВС від 27.03.2018р. у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постановах ВП ВС від 10.04.2018р. у справі №12-46гс18 та від 17.04.2018р. у справі №911/4249/16.
Не заслуговують на увагу й доводи скаржника щодо можливого подвійного стягнення суми, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю, виплачена позивачем ОСОБА_2 та стягнення якої є предметом даного позову, підлягає відшкодуванню в порядку, встановленому статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були присуджені ОСОБА_2 на підставі рішення суду в порядку частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед безробітнім, є різними, що не суперечить приписам ст. 61 Конституції України.
Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постановах Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №910/12913/17, від 22.03.2018р. у справі №914/913/17 та від 12.07.2018р. у справі №914/586/17.
Таким чином, допомога по безробіттю та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різними видами відповідальності відповідача, оскільки мають різні правові підстави застосування.
Слід також відзначити, що Велика Палата у постанові від 09.07.2018р. у справі №914/1875/17 зазначила, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки. Вищевказана ч.4 ст.35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", покладена в основу даного позову, не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2021 у справі №915/701/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання даної постанови є 21.10.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.         

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.