ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/3003/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
          за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
    розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
     на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року (суддя Озерянська С.І.) у справі №160/3003/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                  в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просив:
дії Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) у зв`язку із його публічною службою у період з 29.05.2014 року по 14.12.2015 року на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська та у період з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI та Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) - визнати протиправними; 
бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за час його публічної служби у період з 29.05.2014 року по 14.12.2015 року на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська та у період з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області заробітної плати прокурора у загальному розмірі 944 418,40 грн. в тому числі посадового окладу 479 801,83 грн. - визнати протиправною; 
стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) протиправно ненараховану та невиплачену заробітну плату за час його 
публічної служби у період з 29.05.2014 року по 14.12.2015 року на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська та у період з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в загальному розмірі 944 418,40 грн., в тому числі посадового окладу - 479 801,73 грн., надбавки за вислугу років - 72 754,27 грн., надбавки за виконання особливо важливої роботи - 387 087,90 грн., надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 4 744, 40грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що працював у системі прокуратури України з 25.06.2012 року по 14.12.2015 року, а також з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року. При цьому, за періоди роботи заробітна плата прокурора нараховувалася та виплачувалася позивачеві в меншому розмірі, а саме із розрахунку номінального розміру місячного посадового окладу з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року - 1 444, 00 грн., з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року - 5 660, 00 грн. Вказані обставина підтверджується Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 04.02.2021 року №21-125вих.20. Такі нарахування та виплата заробітної плати в меншому розмірі провадилися відповідачем на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури". Внаслідок чого позивачеві була не повністю нарахована та виплачена заробітна плата прокурора, зокрема в частині: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за виконання особливо важливої роботи; 4) надбавки за роботу в умовах режимних обмежень. Такі дії відповідача позивач вважав неправомірними, оскільки нарахування заробітної плати із застосуванням положень постанови КМУ №505 суперечить ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Також зазначав про те, що неправомірність виплати заробітної плати на підставі положень постанови КМУ №505 підтверджена і Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано неконституційним окремі положення Бюджетного кодексу України, в частині оплати праці прокурорів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
За наслідками розгляду справи судом зроблено такі висновки.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача, в частині визначення розміру заробітної плати позивача у період до 26.03.2020 (дата прийняття рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18)).
З цього приводу суд вказав на те, що відповідач правомірно нараховував заробітну плату позивача, враховуючи ті положення Закону України «Про прокуратуру», які були чинними у цей період часу до визнання їх неконституційними у встановленому порядку.
З приводу періоду роботи позивача з 26.03.2020 (після ухвалення рішення Конституційним Судом України по 31.12.2020 (дата звільнення позивача з органів прокуратури) суд вказав на те, що оскільки позивач не займав посаду прокурора обласної або окружної прокуратури, то останній не міг розраховувати на отримання заробітної плати у розмірах, визначених ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки вказаною нормою права визначено розмір заробітної плати саме прокурорів обласних чи окружних прокуратур.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних відносин норми матеріального права, насамперед, положення ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. З цих підстав позивач вказує на неможливість застосування до спірних відносин положень постанови КМУ №505 та інших законів і підзаконних нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок оплати працівників прокуратури. З цього приводу позивач також вказує на те, що неможливість чи небажання держави організувати бюджетний процес таким чином, щоб забезпечити виконання зобов`язань з оплати праці, які визначені Законом України «Про прокуратуру», є прямим порушенням права позивача, при цьому, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції щодо неможливості застосування у спірних відносинах ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки позивач не працював в окружній прокуратурі. З цього приводу позивач вказує на те, що окружні прокуратури фактично почали свою роботу лише 15 березня 2021 року, а до цього часу діяли місцеві прокуратури, в якій і працював позивач. Помилковими позивач вважає і висновки суду першої інстанції щодо неможливості стягнення заробітної плати за період до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-223/2018(2840/18), оскільки у цей період дії відповідача узгоджувалися з положеннями чинного на той час законодавства. З цього приводу позивач зазначає те, що в цій частині заявлені вимоги стосувалися виникнення обов`язку відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним і такі вимоги ґрунтувалися на положеннях ст..152 Конституції України. У свою чергу, суд першої інстанції такій позиції позивача належної оцінки не надав, а виходив лише із загальних положень втрати чинності дії неконституційного акту в часі.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 25.06.2012 року по 14.12.2015 року, а також з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року працював у системі прокуратури України: з 29.05.2014 року по 14.12.2015 року на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська, з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, що підтверджується копією трудової книжки Серії НОМЕР_2 від 19.05.2006 рік.
Посадовий оклад ОСОБА_1 на займаних посадах, а саме: за 2014 рік становить 1 444,00 грн.; за 2015 рік становить 1 444,00 грн.; за 2019 рік - 5 660,00 грн., за 2020 рік -5 660, 00 грн., що підтверджується розрахунковими листами за 2015, 2019, 2020 роки.
Позивач не погоджуючись із діями Дніпропетровської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати йому заробітної плати у період з 25.06.2014 року по 14.12.2015 року, а також з 25.06.2019 року по 30.12.2020 року, з застосуванням п. 26 розділу 6 "Прикінцевих та перехідних положень" Бюджетного кодексу та постанови КМУ від 31.05.2012 року №505, з бездіяльністю щодо незастосування статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та щодо ненарахування та невиплати заробітної плати у загальному розмірі 944 418,40 грн., звернувся з даним позовом до адміністративного суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII "Прикінцеві положення"). 
З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").
Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.
Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року). 
За змістом наведеної норми, розмір посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років, що є складовими заробітної плати прокурорів, затверджувався Кабінетом Міністрів України. 
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" із урахуванням відповідних змін. 
Постановою КМУ № 505 було надати право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. Також передбачено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. 
Таким чином, враховуючи те, що у період часу до 14.12.2015 матеріальне забезпечення прокурорів регулювалося статтею 49 Закону 1789-ХІІ, якою було прямо передбачено те, що розмір посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років, що є складовими заробітної плати прокурорів, затверджувався Кабінетом Міністрів України, то застосування відповідачем положень постанови КМУ №505, при визначення розміру заробітної плати позивача у вказаний період часу, є правомірним.
Починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст..49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.
Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).
Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".
Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом. Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Зміни до Постанови КМУ №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1, 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.
Отже, відповідач у справі - Дніпропетровська обласна прокуратуру є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.
У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №320/1874/19.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність дій відповідача, в частині визначення розміру заробітної плати позивача у період до 26.03.2020 (дата прийняття рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18)).
Щодо нарахування заробітної плати після ухвалення Конституційним Судом України рішення України у справі № 1-223/2018(2840/18).
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, починаючи з 26.03.2020 позивач має право на заробітну плату у розмірах, яка визначена ст..81 Закону України «Про прокуратуру».
Заперечуючи таке право позивача, відповідач посилається на те, що у зв`язку із прийняттям Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» були внесені зміни до Закону України «Про прокуратури», зокрема, у частині 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні». Законом №113-ІХ також передбачено, що переведення на посаду в обласні, окружні прокуратури відбувається лише у разі успішного проходження ними атестації. До переведення на посади обласних, окружних прокуратур оплата праці прокурорів здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату працівників органів прокуратури. З цих підстав відповідач вказує на те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18) ним правомірно нараховувалась заробітна плата позивачу, якого не було переведено до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, виходячи з положень постанови КМУ №505.
З приводу таких аргументів відповідача слід зазначити те, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів (справа № 1-223/2018(2840/18)), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру».
Таким чином, враховуючи те, що до Закону України «Про прокуратуру» не вносилися зміни (у тому числі Законом №113-ІХ) щодо умов оплати праці прокурорів до їх переведення до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, то суд вважає, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував позивачу заробітну плату із застосуванням положень постанови КМУ №505, а не виходячи із положень Закону України «Про прокуратуру».
Крім цього, запроваджені Законом №113-ІХ такі умови оплати праці, на період реформування органів прокуратури (п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ), на думку суду апеляційної інстанції, є явно дискримінаційними враховуючи те, що Законом України «Про прокуратуру» передбачений єдиний правовий статус прокурорів в незалежності від будь-яких ознак чи обставин, а отже існування різних умов оплати праці в однакових умовах, лише у зв`язку із зміною назви прокуратури та проходження атестації, не може відповідати принципу верховенства права.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність дій відповідача, в частині визначення розміру заробітної плати позивача у період з 26.03.2020 по 31.12.2020.
З приводу аргументів позивача про можливість застосування рішення Конституційного Суду України у справі № 1-223/2018(2840/18) на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, таку можливість позивач пов`язує із випадками відшкодування шкоди завданої актом, що визнаний неконституційним (ст..152 Конституції України), але у спірному випадку позивачем заявлено позов про стягнення заробітної плати, а не відшкодування шкоди на підставі положень ст..152 Конституції України.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року у справі №160/3003/21 - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати неправомірними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 26.03.2020 по 31.12.2020 виходячи із розміру, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".
Зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 26.03.2020 по 31.12.2020 виходячи із розміру заробітної плати, встановленої ст..81 Закону України «Про прокуратуру».
В іншій частині позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 19.10.2021
        Повне судове рішення виготовлено 22.10.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк