ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року 
м. Київ
справа №815/4498/15
адміністративне провадження № К/9901/27101/18 №К/9901/27104/18     
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Градовського Ю.М., суддів Кравченка К.В., Лук`янчук О.В. від 13 квітня 2016 року та касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Завальнюк І.В. від 09 листопада 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Градовського Ю.М., суддів Кравченка К.В., Лук`янчук О.В. від 13 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АБ «Порто-Франко» Северина Юрія Петровича до Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АБ «Порто-Франко» Северина Юрія Петровича (далі - позивач, Товариство, Банк) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 30 жовтня 2014 року №00000172202, від 05 грудня 2014 року №00000222202 та №00000232202.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року позов задоволено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що висновок Інспекції про заниження позивачем податку на прибуток та завищення податкового кредиту ґрунтуються виключно на тому, що Товариством не було надано до перевірки первинних документів на підтвердження показників, відображених у податковій звітності; водночас письмові запити контролюючого органу про надання документів не містили всіх підстав, визначених пунктом 73.3 статті 73 Податкового кодексу України (далі - ПК України), за наявності яких такі запити можуть надсилатись платнику податків, а також не відповідали вимогам статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», адже у них вимагалося отримання інформації, яка становить банківську таємницю, що, у свою чергу, свідчить про безпідставне застосування контролюючим органом положень пункту 44.6 статті 44 ПК України й збільшення відповідних грошових зобов`язань. Крім того зазначив, що відповідач безпідставно застосував штрафні (фінансові) санкції в період дії мораторію (в період запровадження тимчасової адміністрації Банку і призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI; далі - Закон №4452-VI).

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 квітня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позовні вимоги Товариства задовольнив частково; скасував податкові повідомлення-рішення від 30 жовтня 2014 року №00000172202 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 510 грн., від 05 грудня 2014 року №00000222202 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 11133676 грн. та №00000232202 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 10854 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Апеляційний суд, постановляючи рішення, по суті вказав на законність збільшення оскаржуваними рішеннями грошових зобов`язань за основним платежем, адже документальна планова виїзна перевірки позивача була призначена і проводилась у відповідності до вимог ПК України, однак платник податку в порушення вимог пункту 85.2 статті 85 ПК України не надав посадовим (службовим) особам контролюючого органу жодних документів, які належать або пов`язані з предметом перевірки, що позбавило Інспекцію можливості перевірити показники, відображені у податковій звітності Товариства. При цьому дійшов висновку, що письмові заперечення на акт перевірки були подані позивачем з порушенням строку, передбаченого пунктом 86.7 статті 86 ПК України, відтак відповідач обґрунтовано залишив їх без розгляду з підстав пропуску п`ятиденного строку для подання заперечень на акт перевірки (включаючи день його отримання).

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у відповідності до приписів Закону №4452-VI протягом дії мораторію не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а тому податкові повідомлення-рішення в частині застосування до Товариства штрафних (фінансових) санкцій є такими, що суперечать закону та підлягають скасуванню.

Позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року. По суті ж, як вбачається із змісту касаційної скарги, Банк не погоджується із рішенням апеляційного суду саме в частині вирішення позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено.

У доводах касаційної скарги посилається на неправильне застосування апеляційним судом положень пункту 86.7 статті 86 ПК України щодо початку перебігу строку на подання платником податків контролюючому органу заперечень на акт перевірки, а також порушення процесуальних норм - вирішення спору без повного та всебічного дослідження всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду справи. В контексті викладеного наполягає на тому, що за загальним правилом обрахунку строків їх перебіг починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а тому, оскільки примірник акта перевірки був отриманий позивачем 14 листопада 2014 року, то направлення 21 листопада 2014 року заперечень на такий акт перевірки здійснено у межах встановленого пунктом 86.7 статті 86 ПК України строку, що виключало підстави для залишення їх без розгляду, як наслідок, відповідачем безпідставно обмежено право Банку на подання та розгляд заперечень на акт перевірки. Також вказує на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням передбачених пунктом 86.8 статті 86 ПК України строків.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право на подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу Товариства.

У свою чергу, не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог, які були задоволені (щодо скасування податкових повідомлень-рішень про застосування штрафних санкцій), Інспекція також подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року у цій частині та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову Товариства.

У касаційній скарзі відповідач наводить встановлені у акті перевірки обставини ненадання Товариством до перевірки первинних документів, на підставі яких сформовано показники податкової звітності за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року, у зв`язку з чим та з посиланням на приписи пунктів 44.6, 44.7 статті 44 ПК України вказує на відсутність у платника податків таких документів, а відтак, на думку відповідача, показники податкових декларацій з податку на прибуток та податку на додану вартість (далі - ПДВ) за відповідні періоди сформовані позивачем безпідставно. Також вважає, що апеляційний суд неправильно застосував положення підпункту 3 частини п`ятої статті 36 Закону №4452-VI як такі, що унеможливлюють під час тимчасової адміністрації Банку здійснення нарахування неустойки (штрафів, пені), адже такі обмеження, на думку контролюючого органу, стосуються виключно питань застосування відповідальності щодо невиконання чи неналежного виконання узгоджених зобов`язань по сплаті податків і зборів (обов`язкових платежів), обставини чого в даному випадку відсутні.

Товариство у поданих до суду письмових запереченнях на касаційну скаргу відповідача проти доводів та вимог останньої заперечило, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У ході касаційного розгляду судом здійснено заміну відповідача у справі його правонаступником - Головним управлінням ДПС в Одеській області, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року №610 Банк віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв`язку із чим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 вересня 2014 року №109 розпочато з 29 вересня 2014 року процедуру виведення Товариства з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком до 29 грудня 2014 року та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в банку Красюка Ігоря Івановича.

Інспекцією надіслано Товариству письмові запити від 01, 02, 08 та 15 жовтня 2014 року №№1, 2, 3, 4 відповідно, у яких, посилаючись на підпункт 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункти 77.1, 77.4 статті 77 ПК України, відповідач просив надати до планової виїзної документальної перевірки документи, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року.

На письмові запити уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в банку листами надала відповіді, в яких фактично відмовила у наданні запитуваних документів, вказуючи на відсутність законних підстав для їх надання, так як запитувана контролюючим органом інформація є банківською таємницею і запити на отримання такої інформації не відповідають вимогам статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; просила відкласти подальше проведення документальної виїзної планової перевірки у зв`язку із великою завантаженістю всіх відділень банку через проведення інвентаризації.

У зв`язку із ненаданням до перевірки документів податкового та бухгалтерського обліку Інспекцією складено відповідні акти «Про ненадання документів» від 03, 09, 17 жовтня 2014 року №5405/15-53-22-02, №5493/15-53-22-02 та №5838/15-23-22-02.

Відповідачем у період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності Банку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року, за результатами якої 14 листопада 2014 року складено акт №6866/15-53-22-02/13881479. Примірник акта перевірки отримано позивачем у день його складення, тобто 14 листопада 2014 року, що визнається та не заперечується останнім.

Зокрема, в акті перевірки зазначено, що Товариством не надано до перевірки первинних документів, на підставі яких сформовано показники податкової звітності за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року, у зв`язку з чим та з посиланням на положення пунктів 44.6, 44.7 статті 44 ПК України Інспекція прийшла до висновку про відсутність у платника податків таких документів й, як наслідок, про непідтвердження показників податкової звітності за відповідні періоди.

Враховуючи наведене, відповідачем у акті зроблено висновок про порушення позивачем вимог пункту 138.2 статті 138, пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.11 статті 201 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 44534703 грн. та завищено суму податкового кредиту на 43414 грн.

21 листопада 2014 року позивач засобами поштового зв`язку подав до контролюючого органу заперечення на вказаний акт перевірки (отримані відповідачем 25 листопада 2014 року).

Розглянувши вказані заперечення, відповідач надіслав на адресу Товариства відповідь від 02 грудня 2014 року №40385/10/15-53-22-02, у якій повідомлено про залишення останніх без розгляду з підстав пропуску передбаченого пунктом 86.7 статті 86 ПК України п`ятиденного строку для їх подання.

На підставі висновків акту перевірки Інспекцією прийнято податкові повідомлення-рішення від 30 жовтня 2014 року №00000172202, яким до Банку застосовано штраф у розмірі 510 грн., від 05 грудня 2014 року: №00000222202, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 44534704 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 11133676 грн.; №00000232202, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в сумі 43414 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 10854 грн.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд виходить з наступного.

Вимоги для підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України, у відповідності до якої (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1); платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності (пункт 44.3).

Пунктом 44.6 цієї статті визначено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності (абзац другий пункту 44.7 статті 44 ПК України).

Відповідно до частини першої пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Цьому обов`язку кореспондує право контролюючого органу при проведенні перевірок отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Таке право закріплене нормою пункту 85.4 статті 85 ПК України.

Отже надання платником податків фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження правомірності задекларованих платником показників податкового обліку. У разі ненадання платником податків документів для проведення перевірки, у контролюючого органу є законні підстави провести перевірку з використанням наявної у нього податкової інформації щодо задекларованих позивачем сум податкових зобов`язань та податкового кредиту та визнати ці суми не підтвердженими документально.

Таке застосування наведених норм відповідає сталій практиці Верховного Суду, прикладом якої є, зокрема, постанови від 06 серпня 2019 року у справі №160/8441/18, від 29 березня 2021 року у справі №826/10493/16, від 19 березня 2021 року у справі №П/811/936/17.

В даному випадку, як установлено судом апеляційної інстанції, під час перевірки контролюючому органу Банком не було надано жодних первинних документів, тобто позивачем не підтверджено відповідними доказами суми податкових вигод, задекларовані ним у податковій звітності за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року, у зв`язку з чим, за висновком суду апеляційної інстанції, такі показники сформовані у період їх декларування безпідставно, що давало право Інспекції для їх невизнання й, як наслідок, для збільшення відповідних грошових зобов`язань.

Не спростовують такого висновку суду апеляційної інстанції доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, адже не містять жодних аргументів щодо дотримання ним законодавчих вимог по наданню посадовим (службовим) особам контролюючого органу всіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Останні, як вже зазначалося вище, зводяться до прийняття рішення судом апеляційної інстанції у цій справі за неправильного застосування положень пункту 86.7 статті 86 ПК України щодо початку перебігу строку на подання платником податків контролюючому органу заперечень на акт перевірки.

В контексті наведеного вище Верховий Суд вважає за необхідне зазначити, що порядок оформлення результатів перевірок регламентовано статтею 86 ПК України (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов`язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

За приписами пункту 86.7 статті 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п`яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях. Рішення про визначення грошових зобов`язань приймається керівником контролюючого органу (або його заступником) з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності).

У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши отримання позивачем примірника акта перевірки 14 листопада 2014 року, дійшов висновку, що направлення 21 листопада 2014 року заперечень на такий акт перевірки здійснено з порушенням п`ятиденного строку для подання заперечень на акт перевірки, передбаченого пунктом 86.7 статті 86 ПК України, й, як наслідок, обґрунтованим залишенням їх без розгляду контролюючим органом. При цьому відлік такого строку суд обрахував включно із дня отримання акта перевірки Товариством, тобто з 14 листопада 2014 року.

Однак, Верховний Суд не може погодитись із таким правозастосуванням, виходячи з наступного.

Перш за все необхідно наголосити на базових юридичних складових строку: це визначення його тривалості та початок його обчислення (дата початку перебігу строку, який зумовлюється настанням певної дати чи події, з якою пов`язано його початок).

ПК України не містить норм, які б окремо визначали правила щодо початку обчислення строків, встановлених цим Кодексом, з метою їх однакового застосування.

Пункт 86.7 статті 86 ПК України (у відповідній редакції) визначав тривалість (5 робочих днів), але не містив вказівки на день, що визначає початок його перебігу.

Водночас порядок визначення та обчислення строків встановлений Главою 18 Розділу V Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у відповідності до частини першої статті 252, частини другої статті 253 якого строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже за загальним правилом обрахунку строків їх перебіг починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому в подальшому законодавець суттєво доповнив ПК України з метою однозначного трактування його положень платниками податку та контролюючими органами, в тому числі й вніс ясність та чіткість щодо розуміння пункту 86.7 статті 86 ПК України. Так, в редакції Закону України №1797-VIII від 21 грудня 2016 року означена норма вже містить вказівку на те, що заперечення подаються платником протягом п`яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).

За наведеного тлумачення апеляційним судом пункту 86.7 статті 86 ПК України щодо початку перебігу строку на подання платником податків контролюючому органу заперечень на акт перевірки (включаючи день отримання акта перевірки) у запропонований ним спосіб не можна визнати таким, що відповідає правильному застосуванню вказаної законодавчої норми.

Такої ж позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема у постановах від 17 грудня 2019 року у справі №802/752/14-а та від 10 березня 2021 року у справі №826/4121/17.

Разом з тим, з огляду на встановлені в судовому процесу конкретні обставини даної справи, зміст заперечень Банку на акт перевірки, які не містять виявлення наміру взяти участь у їх розгляді, а також подання контролюючому органу документів, які визначені у акті перевірки як відсутні та підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності за період, який перевірявся, залишення Інспекцією без розгляду письмових заперечень на акт перевірки з підстав пропуску п`ятиденного строку на їх подання не можна визнати такою обставиною, що позбавила Товариство права на доведення у досудовому порядку дотримання ним вимог податкового законодавства при формуванні показників податкової звітності з податку на прибуток та ПДВ за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2014 року та спростування висновків акта перевірки від 14 листопада 2014 року №6866/15-53-22-02/13881479. Більше того відповідних первинних документів позивачем не було й надано ні до прийняття рішень контролюючим органом за результатами такої перевірки, право платника податків на що установлено пунктом 44.6 статті 44 ПК України, ні суду у ході розгляду даної справи.

Відтак у ситуації, що розглядається, неправильне визначення апеляційним судом початку відліку строку на подання заперечень на акт перевірки не свідчить про помилковість висновку останнього по суті заявлених позовних вимог та про відсутність підстав для збільшення Банку оскаржуваними рішеннями грошових зобов`язань за основним платежем. Доводи ж Товариства, викладені у його касаційній скарзі, наведеного не спростовують, а також не свідчать про позбавлення його можливості довести, у тому числі в судовому процесі, обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Не заслуговують на увагу й твердження позивача про прийняття податкових повідомлень-рішень від 05 грудня 2014 року з порушенням передбачених пунктом 86.8 статті 86 ПК України строків, адже за змістом вказаної норми за наявності заперечень платника податків до акта перевірки податкове повідомлення-рішення приймається протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків. Враховуючи, що письмова відповідь, у якій повідомлено позивача про залишення його заперечень без розгляду, оформлена листом від 02 грудня 2014 року №40385/10/15-53-22-02, підстави стверджувати про порушення відповідачем строків прийняття податкових повідомлень-рішень відсутні.

Що ж до доводів касаційної скарги відповідача, за яких останній не погодився із рішеннями судів в частині задоволених позовних вимог та скасування податкових повідомлень-рішень від 30 жовтня 2014 року №00000172202, від 05 грудня 2014 року №00000222202 та №00000232202 з огляду на безпідставність застосування контролюючим органом штрафних (фінансових) санкцій, слід зазначити наступне.

Так, дійсно згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону №4452-VI, та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

За правилами пункту 8 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже для правовідносин, що виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VI.

Статтею 36 Закону №4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктом 3 частини п`ятої статті 36 згаданого Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що тимчасова адміністрація у Банку запроваджена з 29 вересня 2014 року відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 вересня 2014 року №109, а відтак, оскільки оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями застосовано до позивача штрафні санкції у період тимчасової адміністрації, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення в частині застосування до Товариства таких санкцій суперечать закону та підлягають скасуванню.

Доводи ж відповідача, викладені у касаційній скарзі, наведеного висновку щодо окреслених питань не спростовують та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених у скарзі вимог контролюючого органу.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, зміст встановлених фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, а також приписи статі 341 КАС України, підстави для задоволення касаційних скарг відсутні. При цьому, оскільки у цій справі судом апеляційної інстанції було скасовано повністю постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов Товариства задоволено частково, а також відсутність підстав для задоволення касаційних скарг, Верховний Суд вважає, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, оскільки касаційні скарги Товариства та контролюючого органу були подані у травні 2016 року та ухвалами Вищого адміністративного суду України від 11 травня 2016 року відстрочено їм сплату судового збору за подання касаційних скарг до ухвалення касаційним судом рішення у справі, а також беручи до уваги реорганізацію органів ДФС, з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» та з Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто у розмірі по 5846,40 грн.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» та Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року - без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Порто-Франко» (адреса: 65026, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Пушкінська, будинок 10; код ЄДРПОУ 13881479) до Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача (стандарт IBAN) UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 5846,40 грн. (п`ять тисяч вісімсот сорок шість гривень сорок копійок).

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, (адреса: 65044, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Семінарська, будинок 5; код ЄДРПОУ 44069166) до Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача (стандарт IBAN) UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 5846,40 грн. (п`ять тисяч вісімсот сорок шість гривень сорок копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді | С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко