П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/6398/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Заброцька Л.О. 
          Суддя-доповідач:  Гонтарук В. М. 

06 жовтня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Курка О. П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" на рішення Вінницького окружного адміністративного суду  від 12 квітня 2021 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" до Подільської митниці Держмитслужби про  визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Подільської митниці Держмитслужби про  визнання протиправним та скасування рішення.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідач своїм правом, передбаченим ст.300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10 серпня 2021 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 01.09.2019 між ТОВ Ліла-Трейд (покупець) та KFZ Handel Pidina Leonid (продавець) укладено контракт №01092019. Відповідно до пункту 1 вказаного контракту, продавець шукатиме в Німеччині та європейських країнах утримані та нові транспортні засоби і запасні частини до них та поставляти їх покупцю.
Відповідно до рахунку №2020-037 від 31.08.2020 ТОВ Ліла-Трейд придбало у KFZ Handel Pidina Leonid автомобіль марки - JEEP - модель COMPASS, календарний рік виготовлення 2019, ідентифікаційний номер кузова -3 НОМЕР_1 за ціною 11600 євро.
З метою здійснення митного оформлення транспортного засобу бувшого у використанні із запчастинами, позивач звернувся до Подільської митниці Держмитслужби із електронною митною декларацією № UА 401020/2020/043899 від 21.09.2020, в якій митна вартість визначена за ціною договору (контракту), з товаро-супровідними документами щодо митного оформлення товару: легковий автомобіль, що був у використанні - марки JEEP - модель COMPASS, тип МХ, календарний рік виготовлення 2019, дата першої реєстрації 01.04.2019, ідентифікаційний номер кузова - НОМЕР_2 , тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна - 1956 см3, потужність двигуна - 125 kW, колісна форма - 4х4, кількість місць для сидіння - 5, тип кузова - універсал. Призначений для використання на дорогах загального користування. Виробник - CHRYSLER. Країна виробництва MX. Загальна сума за розрахунком (фактурна вартість товару) 11730 євро.
Для митного оформлення разом з поданою митною декларацією для підтвердження заявленої митної вартості товару подано зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактуру (інвойс), копію митної декларації країни відправлення, декларацію про походження товару, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, документи, що підтверджують вартість перевезення товару, висновок про якісні характеристики товарів, інші некласифіковані документи ( фото транспортного засобу ).
В ході здійснення митного контролю було здійснено перевірку заявленої декларантом митної вартості товару та встановлено, що надані документи мають розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, а саме: що в поданих до митного оформлення документах відсутня калькуляція транспортних витрат та документальне підтвердження страхування товару на умовах поставки EXW Taucha, відповідно до Інкотермс 2010. Також в результаті опрацювання наданих документів наявні розбіжності у вартості товару, яку зазначено в рахунку фактурі 11600 євро та декларації країни відправлення 11700 євро. Разом з тим, в митній декларації декларантом заявлено митну вартість з урахуванням витрат на транспортування та страхування в сумі 11730 євро.
Враховуючи вищевикладене, відповідачем декларанту були направлені повідомлення щодо надання додаткових документів, що підтверджують митну вартість товару: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Документи, що містять достовірні відомості про суму транспортних витрат, а також, за власною ініціативою надати інші документи.
На письмову вимогу митного органу декларант додатково надав автотранспортну накладну, банківські платіжні документи, доручення на водія та листом від 22.09.2020 повідомив, що інші документи надаватись не будуть.
Відповідачем за результатами розгляду поданої декларантом митної декларації № UА401020/2020/043899 від 21.09.2020 року та доданих до неї документів, листа - повідомлення декларанта відмовлено у митному оформленні транспортного засобу за заявленою митною вартістю.
Відмову у митному оформленні транспортного засобу відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні виписку чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА401020/2020/00181, в якій зазначено, що в процесі митного контролю та митного оформлення з`ясовано, що декларантом заявлено неповні відомості про митну вартість товару.
23.09.2020 Подільською митницею Державної митної служби України прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 401000/2020/000036/1, яким визначено митну вартість імпортованого автомобіля за резервним методом у сумі 20001,75 євро.
В ній відповідач вказав, що для цілей визначення митної вартості товару декларантом не подано всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а саме: відсутня калькуляція транспортних витрат та документальне підтвердження страхування товару на умовах EXW Taucha, а також, в наданих документах, наявні розбіжності в вартості товару.
Враховуючи, що використані декларантом відомості для цілей визначення митної вартості не підтверджені документально, відповідно до п.п. 2, 3 ст. 58 МКУ застосовуються другорядні методи, зазначені у п. 2 ч. 1 ст. 57 МКУ.
Було проведено процедуру консультації та встановлено, що заявлені декларантом відомості про митну вартість товару та обраний метод її визначення не відповідають наявній у митного органу інформації про вартість товару, відповідно митна вартість визначена за другорядним методом відповідно до вимог ст. 64 МК України. Митна вартість не може бути визначена за другорядними методами ( ст.59 МКУ) та ( ст. 60 МКУ) з причини відсутності у митного органу інформації про ідентичні товари, що були оформлені у митному відношенні. Визначити митну вартість за другорядними методами ( ст. 62 МКУ) та (ст. 63 МКУ ) неможливо з причини відсутності у митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості.
Джерелом числового значення митної вартості товару є ЕМД від 15.07.2020 №UA10050/2020/220526, за якою випущено у вільний обіг схожий транспортний засіб марки JEEP, модель COMPASS, тип МХ, ідентифікаційний номер (VIN ) 3C4NJDCY6RT820312? 2019 календарного року виготовлення.
Враховуючи вищезазначене, митну вартість поданого до митного оформлення товару було скориговано.
Позивач не погоджуючись із прийнятими відповідачем рішеннями, а саме карткою відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA401020/2020/00181 та рішенням про коригування митної вартості товарів від 23.09.2020 №UА401000/2020/000036/1, відповідно до якого митний орган визначив митну вартість імпортованого транспортного засобу за другорядним методом відповідно до ст. 64 Митного кодексу України, звернувся до суду для їх скасування.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у митного органу правових підстав для коригування митної вартості заявленого позивачем до митного оформлення транспортного засобу та, як наслідок, прийняття оскаржуваного у цій справі рішення від 23.09.2020 №UA401000/2020/000036/1.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Згідно ч. 1 ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює ми тну декларацію.
Частина 1 ст. 257 МК України передбачає, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.
Відповідно до вимог ч. 1.2 ст. 51 МК України, митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Частина 4 ст. 58 МК України вказує, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціпа, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (ч. 5 ст. 58 Кодексу).
За змістом ч. 2 ст. 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або паданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Стаття 53 МК України визначає перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.
У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, які підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (ч. 1 ст. 53 МК України).
Згідно ч. 2 ст. 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості: 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності: 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок - проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); І) якщо рахунок сплачено. - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати па транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
В силу вимог ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в ній статті.
З аналіз) ч. І та 2 ст. 53 МК України слідує те, що Митним кодексом України передбачено вичерпний перелік документів, який подається декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Згідно з частиною першою статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Відповідно до частини другої статті 57 МК України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Частиною третьою статті 57 Митного кодексу України передбачено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Положеннями частини четвертої статті 57 МК України закріплено, що застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
Згідно з частиною 5 статті 57 МК України у разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу (частина шоста статті 57 МК України).
За приписами частини першої статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Згідно з частиною другою статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Відповідно до частини третьої статті 58 МК України у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності прийнятих рішень, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції для підтвердження митної вартості автомобіля, декларантом був поданий наступний пакет документів:
рахунок-фактура (інвойс) №2020-037 від 31.08.2020;
автотранспортна накладна від 31.08.2020;
декларація про походження товару 2020-037 від 31.08.2020;
свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , довідка про розмір транспортних витрат №401/2109-1 від 21.09.2020$
висновок про якісні характеристики товарів №4422-1 від 21.09.2020, зовнішньоекономічний договір (контракт) №01092019 від 01.09.2019$
копія митної декларації країни відправлення MRN 20DE560333518474E9 від 02.09.2020.
На вимогу митниці, позивачем додаткового надано - автотранспортну накладну, банківські платіжні документи, доручення на водія.
Так, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до рахунку-фактури (інвойс) вартість автомобілю становить 11600 євро, в той же час у митній декларації країни відправлення MRN 20DE560333518474E9 ціна становить 11700 євро ( а.с. 12 12 зворот, 21 ).
Ціна товару заявлена позивачем у митній декларації №UA401020/2020/043899 складає 11600 євро, а заявлена митна вартість ( з урахуванням витрат на транспортування, страхування) - 11730 євро ( а.с. 10 ).
В той же час, згідно з рахунком 08 025 до договору купівлі продажу 000617 ціна складає 13000 євро.
Крім того, позивачем до митного органу подано банківську виписку від 16.09.2020, відповідно до якого ТОВ Ліла-Трейд здійснено передплату за автомобіль (prepayment for car) в сумі 12800 євро, бенефіціар коштів - KFZ- ОСОБА_2 ( а.с. 22 ).
Тобто, на переконання відповідача з доводами якого погодився суд першої інстанції, вищевказані документи  містять суттєві розбіжності щодо вартості товару, що постачається, і обґрунтовано вказав на необхідність надання додаткових документів, які б вказували на дійсну вартість товару.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що згідно рахунку - фактури безпосередня вартість автомобіля, за яку його придбано позивачем, складає 11600 євро.
Водночас, колегія суддів зауважує, що вартість 11700 євро, що вказана в гр.46 експортно-митної декларації є статистична вартість, тобто складається з фактурної (11600 євро) та приблизної, на думку декларанта країни відправника, вартості доставки до кордону України в розмірі 100 євро. Зазначена вартість ВІЗО євро, яка добавлена до фактурної вартості і формує митну вартість, є сума вирахувана на підставі витратних документів і є повною вартістю доставки даного товару.
Щодо рахунку 08 025 до договору купівлі-продажу, за яким ціна складає 13000 євро слід вказати, що за дану вартість (з урахуванням податку на додану вартість 1 793 євро) було придбано автомобіль товариством нерезидентом “Firma Pidina Leonid” у іншого товариства нерезидента. 
Вказані документи були надані відповідачу на підтвердження реальної вартості товару. Тобто до митного органу було надано документи, що надають інформацію про ланцюг придбання ввезеного автомобіля. В подальшому позивач його купив у товариства нерезидента “Firma Pidina Leonid” за ціною 11600 євро без податку на додану вартість.
Загальна вартість на транспортування, митне оформлення та страхування складає 130 євро, що відповідно підтверджується довідкою № 21/09/2020 № 401/2109-1 від 21.09.2020 р. і про що також позивач неодноразово повідомляв відповідачеві та суду першої інстанції.
Також варто зауважити, що складання довідки про витрати саме в такій формі є загальновідомою світовою практикою та практикою відповідача, що, зокрема, може за необхідності підтвердити декларант, який має великий досвід митного оформлення автомобілів, та посадові особи позивача, які постійно займаються ввезенням та розмитненням автотранспорту.
При цьому, ціна у банківській виписці - 12800,00 євро є сукупною оплатою за чотири автомобіля, останні цифри VIN-кодів яких зазначені безпосередньо у банківській виписці. Митна вартість одного з цих автомобілів (останні цифри VIN коду) є предметом дослідження даної справи, вартість інших трьох не входить до предмету даного спору. Водночас, вказана інформації щодо поставки позивачем та оплати позивачем інших трьох автомобілів підтверджується митними          деклараціями          UA401020/2020/044736;          UA401020/2020/044084; UA401020/2020/043914 (копії додаються).
Суд першої інстанції як однією з підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову зазначив, що  довідка 21/09/2020 №401/2109-1 від 21.09.2020 не може бути належним доказом понесених витрат з огляду на те, що така довідка нібито не містить всіх відомостей, що підтверджують витрати на транспортування, а містить лише загальну фразу, що витрати до кордону України складають 130 євро (митне оформлення, транспортування, страхування).
Однак, такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки жодним нормативним актом не встановлено обов`язкової форми та/або реквізитів до відповідної довідки. 
Колегія зазначає, що Верховний Суд в своїй постанові від   31 травня 2019 року у справі № 804/16553/14 зазначив, що  оскільки МК України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, з метою повного та об`єктивного розгляду справи, мав обов`язок витребувати у сторін довідку  чи будь-якого іншого документу, який би містив конкретні відомості про кілометраж, митну територію, маршрут перевезення та розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту. 
Проте, в матеріалах справи такі відомості відсутні, що свідчить про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджувались.
Крім того, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач застосував резервний (тобто останній) метод визначення митної вартості товару правомірно.
Однак, вказаний висновок на переконання суду апеляційної інстанції є помилковим з огляду на наступне.
Так, Методичні рекомендації щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України затверджено наказом ДФС України від 11.09.2015 року №689 (далі - Методичні рекомендації).
Відповідно до пунктів 114 розділу 2 Методичних рекомендацій робота з аналізу, виявлення та оцінки ризиків здійснюється посадовою особою органу доходів і зборів, що провадить контроль за правильністю визначення митної вартості товарів (далі - посадова особа).
Виявлення та оцінки ризиків здійснюється шляхом: вивчення характеристик товарів, які впливають на рівень їх митної вартості; перевірки документів, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, вивчення маршруту транспортування товарів та перевірки достовірності декларування витрат на транспортування; перевірки включення/невключення складових митної вартості, у тому числі, на підставі наявної в органу доходів і зборів інформації щодо наявності таких складових митної вартості (результати документальних перевірок, відповіді на запити для встановлення автентичності тощо). порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з наявною в органу доходів і зборів інформацією про рівень цін на такі товари або вартість прямих витрат на їх виробництво, у тому числі сировини, матеріалів та/або комплектувальних виробів, які входять до складу товарів. порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено; перевірки наявності взаємозв`язку продавця та покупця; перевірки інформації, наданої декларантом або уповноваженою особою, при продажу товарів між пов`язаними особами щодо наближеності митної вартості товарів, визначеної основним методом до однієї з операцій, які наведені у частині вісімнадцятій статті 58 Кодексу; перевірки особливостей формування вартості окремих видів товарів відповідно до розділу 3 Методичних рекомендацій; перевірки рівня заявленої митної вартості товарів при наявності знижок/нарахувань з/до ціни оцінюваних товарів та їх обґрунтування і документальне підтвердження; перевірки наявності продажу оцінюваних товарів на експорт в Україну; перевірки наявності ознак підробки документів, які підтверджують митну вартість товарів; перевірки наявності розбіжностей у документах, які підтверджують митну вартість товарів. перевірки наявності прийнятих іншими митницями рішень про коригування митної вартості товарів, що ввозились на виконання того ж зовнішньоекономічного договору (контракту).
При здійсненні заходів, зазначених у попередньому пункті, дозволяється змінювати їх послідовність та обсяг залежно від характеру зовнішньоекономічної операції та результатів аналізу, виявлення та оцінки ризиків за вже проведеними заходами.
За результатами роботи з аналізу, виявлення та оцінки ризиків посадова особа здійснює заходи, передбачені статтею 54 Кодексу.
Положеннями пункту 6 розділу 2 Методичних рекомендацій закріплено, що при перевірці розрахунку, здійсненого декларантом або уповноваженою ним особою при визначенні митної вартості товарів за основним методом, та чисельного значення заявленої митної вартості, зокрема, аналізується: включення всіх витрат (складових митної вартості), зазначених у частині десятій статті 58 Кодексу; включення всіх платежів, які відповідають вимогам, встановленим частинами п`ятою - восьмою статті 58 Кодексу, до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті; наявність помилок при перенесенні відомостей з документів, які підтверджують митну вартість товарів, до митної декларації та/або до декларації митної вартості (далі - ДМВ); наявність арифметичних помилок у митній декларації, ДМВ або документах, які підтверджують митну вартість товарів; наявність помилок при перерахунку сум в іноземній та/або національній валютах; наявність помилок при здійсненні нарахувань (наприклад, знижок); наявність помилок при перерахуванні одиниць виміру оцінюваного товару на одиниці виміру товару відповідно до Митного тарифу України.
Згідно з пунктом 8 розділу 2 Методичних рекомендацій у випадках спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками за напрямом перевірки правильності визначення митної вартості товарів у зв`язку з ризиком заниження митної вартості та декларуванням митної вартості нижчої, ніж вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, здійснює перевірку відомостей, що містяться в документах, що підтверджують заявлену митну вартість, та відповідно до частин третьої - четвертої статті 53 Кодексу здійснює запит додаткових документів. У випадках, передбачених частиною шостою статті 54 Кодексу та частиною першою статті 55 Кодексу, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, приймає рішення про коригування митної вартості товарів.
Положеннями розділу 5 Методичних рекомендацій передбачено, що під час робіт з аналізу, виявлення та оцінки ризиків можуть використовуватися такі джерела інформації: спеціалізовані програмно-інформаційні комплекси Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС; спеціалізовані видання, які містять інформацію про ціни, сформовані на світовому ринку; інформація, отримана від ДФС, про ціни на товари та/або сировину, матеріали, комплектуючі, які входять до складу товарів; інформація, отримана від митних органів іноземних держав за результатами перевірки автентичності документів, які подавалися під час митного контролю та митного оформлення товару; інформація, отримана за результатами здійснення митного контролю, в тому числі, за результатами проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства з питань державної митної справи; інформація, отримана від державних органів, установ та організацій на запити територіальних органів та/або ДФС; цінова інформація, отримана в рамках домовленостей, укладених між ДФС та асоціаціями, спілками та іншими об`єднаннями імпортерів та виробників; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно із законодавством; інформація отримана з мережі Інтернет.
З огляду на викладені норми чинного законодавства України, колегія суддів зауважує, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, які повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, тощо.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом із тим, надаючи оцінку даним посиланням представника відповідача, суд зазначає, що митна декларація країни відправлення не є тим документом, який у відповідності до ч. 2 ст. 53 МК України, підтверджує митну вартість товару.
При цьому, необхідність надання декларантом митної декларація країни відправлення виникає лише у разі якщо документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 МК України, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Проте, в даному випадку, представником відповідача не наведено жодних обставин, які б свідчили про наявність у первинно наданих позивачем до митного оформлення документах будь-яких розбіжностей, які б мали вплив на правильність визначення митної вартості товарів.
Відповідачем ні у рішенні про розрахунок коригування митної вартості, ні у відзиві на адміністративний позов не наводиться обгрунтованих пояснень застосування саме резервного методу та неможливості застосування попередніх другорядних методів. 
Варто зазначити, що у спірному рішенні відповідач посилається на  статті 59, 60 МК України (методи розрахунку за ідентичними та аналогічними товарами) і зазначає, що за ними неможливо провести розрахунок вартості у зв`язку з тим, що в митного органу відсутня інформація про ідентичні товари, що були оформлені в митному відношенні. Однак, відповідач не зазначає, що у нього відсутня інформація щодо подібних (аналогічних) товарів для застосування методу визначеного ст. 60 МК України.
Окрім цього, застосовуючи резервний метод, відповідачем для визначення джерела числового значення для розрахунку митної вартості взято подібний автомобіль за такими характеристиками як: рік випуску, марка, модель та тип, що ставить під сумнів неможливість використання відповідачем методу розрахунку за аналогічними товарами (ст. 60 МК України) і законність застосування саме резервного методу розрахунку (який може бути застосований виключно у разі доведення неможливості застосування інших другорядних попередніх методів).
Крім того, суд першої інстанції як на правомірність дій відповідача зазначив, що  правильність застосування відповідачем резервного методу в своєму рішенні також підтверджується джерелом  цінової інформації, яке було використано митним органом визначене у митній декларації UA100050/2020/220526 від 15.07.2020 року.
При цьому суд зауважує, що обраний для порівняння транспортний засіб повністю співпадає з оцінюваним транспортним засобом за такими критеріями, як виробник, модельний ряд, комплектність, тип кузова, тип двигуна, конструкція привода, місце збірки тощо”. 
Проте, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції жодним чином не досліджено технічний стан автомобіля наданого для порівняння. Разом з тим автомобіль наданий для митного оформлення позивачем, марки Jeep, VIN : НОМЕР_5 , був пошкоджений та не підлягав експлуатації без проведення ремонтних робіт, про що свідчать матеріали справи та акт огляду автотранспортного засобу відповідачем при митному оформленні.
В наданому та долученому до матеріалів справи звіті з історії транспортного засобу, отриманому з інтернет ресурсу VIN-info, міститься опис та фотофіксація пошкоджень автомобіля, також вказана його рекомендована вартість для продажу (13900 EUR з ПДВ).
Таким чином, спірне рішення про коригування митної вартості товарів не містить порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, не зазначено маркування товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом.
Вказані митні декларації не містять жодних параметрів, об`єктивно необхідних для судження про схожість, подібність, аналогічність чи ідентичність з товари, що ввозились позивачем. Потрібні для такого судження характеристики товару можуть бути з`ясовані лише у спосіб порівняння змісту поданих до митного оформлення документів з документами про властивості раніше імпортованого товару. Проте, у спірних правовідносинах, як з`ясовано судом, митним органом такого порівняння зроблено не було. До суду документів, котрі б висвітлювали характеристики імпортованого позивачем товару та товару, митна вартість якого була взята митницею за зразок для обчислення, подано не було.
Наявність в базі даних ЄАІС ДФС інформації про те, що товар, який задекларовано та ввезено в Україну за іншою вартістю, ніж задекларовано позивачем, за відсутністю інших, визначених законом підстав, не може бути підставою для коригування митної вартості товару, ввезеного позивачем, оскільки з бази даних не вбачається умови договору, між ким він укладався, при цьому безліч обставин можуть впливати на ціну товару (його характеристика, виробник, умови і обсяги поставки, наявність знижок), адже торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономної волі і свободи договору.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.09.2018 по справі № 814/2659/16, від 21.08.2018 по справі № 804/7845/17, від 07.12.2018 по справі №809/4367/15.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.
Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.
Доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач довів обставини, на яких ґрунтуються вимоги апеляційної скарги.
При цьому відповідач не надав доказів правомірності прийняття спірного рішення.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини, з урахуванням доказів які містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що висновок відповідач про можливість визначення митної вартості оцінюваних товарів на рівні митної вартості раніше імпортованого товару є недоведеним та безпідставним.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач не довів, що вартість ввезеного товару, яку взято за основу для коригування вартості згідно зі спірним рішенням, визначено з урахуванням індивідуальних ознак товарів, що можуть свідчити про схожість, подібність, аналогічність чи ідентичність з товаром, ввезеним позивачем та не надано доказів, що ввезення вказаних товарів відбувалось на тих же умовах доставки та з тією ж самою відстанню.
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів правомірності винесеного рішення про коригування митної вартості та картки відмови в прийнятті митної декларації, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З приводу клопотання представника позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За приписами п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 252 КАС України суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
За приписами п.п. 1, 5, 6 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, а саме пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачив, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
Отже, з викладеного слідує, що до правничої (правової) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.
Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
За приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що  в прохальній частині адміністративного позову та в апеляційній скарзі представник позивача просив суд вирішити питання  щодо відшкодування на користь позивача судових витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, в сумі 8000,00 гривень.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, до адміністративного позову додано наступні документи: договір про надання правової допомоги №26/10/20 від 25.10.2020 року; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 02.11.2020 року;  квитанцію, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 гонорар у розмірі 8000 грн.
При цьому, відповідач не скористався можливістю згідно ст. 134 КАС України довести неспівмірність заявлених вимог та не подав до суду жодних заяв та доказів на спростування заяви позивача про витрати на професійну правничу допомогу, а відтак колегія суддів вважає, що заява представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн підлягає задоволенню.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі справа №826/841/17.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів виходить з такого.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже враховуючи те, що за результатом апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та задоволення позовних вимог тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені на сплату судового збору, за подання адміністративного позову та апеляційної скарги.
Як встановлено з матеріалів справи за подання адміністративного позову  позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4068.24 грн. та за апеляційну скаргу 6102.36 грн.
Таким чином на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Подільської митниці Держмитслужби судовий збір в розмірі  10170.60 грн.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" задовольнити  повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" до Подільської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення скасувати.
Прийняти постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" до  Подільської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості UA 401000/2020/000036/1  від 23.09.2020 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення UA401020/2020/00181.
Здійснити розподіл судових витрат на оплату правничої допомоги адвоката, шляхом стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" за рахунок бюджетних асигнувань Подільської митниці Держмитслужби кошти в сумі 8000 (вісім тисяч) гривень.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Подільської митниці Держмитслужби на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліла-Трейд" сплачений судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги в розмірі 10170.60 грн.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Курко О. П.