03.11.21
22-ц/812/1712/21

МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/1580/20
Провадження № 22-ц/812/1712/21

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Людмили Михайлівни, Акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В :
       В березні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому просять визнати дії державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа Банк» незаконними та скасувати запис про державну реєстрацію.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2008 між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № 640/4-137.
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня укладено іпотечний договір та передано в заставу банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 2/3 частини якої належить ОСОБА_1 , а 1/3 частина – ОСОБА_2 
27.01.2020р. державним реєстратором Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасоловою Л.М. було проведено перереєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2 частини якої належить ОСОБА_1 , а 1/3 частини - ОСОБА_2 на праві власності, на нового власника АТ «Альфа-Банк» на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору іпотеки. Підставою внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 50867147 від 29.01.2020 р.
Тобто, АТ «Альфа - Банк» без відома позивачів звернулось до державного реєстратора для проведення незаконним шляхом перереєстрації права власності заставної квартири. Підставою зміни власника квартири, був укладений договір іпотеки за реєстровим № 924 від 07.03.2008р., що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. між позивачем та АТ «Укрсоцбанк».
Позивачі вважають, що набуття права власності АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_1 , є неправомірним та порушує конституційні права на приватну власність на житло, а перехід права власності на об`єкт іпотеки здійснений на підставі рішення державного реєстратора Прасолової Людмили Михайлівни відбувся в порушення чинного законодавства.
Відповідно до договору іпотеки іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх зобов`язань за договором кредиту нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Проаналізувавши положення ст. 35, 36, 37 ЗУ "Про іпотеку", зокрема, приписи ч.4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, позивачі вважають, що при внесенні відомостей про державну реєстрацію за відповідачем, Банк зобов`язаний був надати державному реєстратору оцінку вартості іпотеки. Проте, даний документ відсутній в переліку пункту підстав внесення такого запису.
В порушення п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), 27.01.2020 року державним реєстратором було проведено перереєстрацію права власності спірної квартири на підставі вище зазначеного договору іпотеки без доказів отримання позивачами вимог від АТ « Альфа -Банк» про намір звернути стягнення на заставлене майно ( ОСОБА_2 було змінено місце проживання в 2010 році та Банк мав нову адресу, в 10.09.2014 р. було укладено Договір про внесення змін № 3 до Договору кредиту № 640/4-137), хоча у інформаційній довідці зазначено, що підставою виникнення права власності в тому числі є: копія письмової вимоги, серія та номер: 22467, виданий 09.12.2019, видавник: Акціонерне товариство "Альфа-Банк", документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, серія та номер: 1400045568400, виданий 04.09.2019.
Крім того, документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, датований 04.09.2019 року, а сама вимога датована 09.12.2019 р., тобто 30- денний строк сплив раніше ніж сама вимога була направлена іпотекодавцям.
Згоди на переоформлення права власності на квартиру позивачі не надавали.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, наведеної у постанові від 11 квітня 2017 року по справі 822/864/15, проведення державним реєстратором державної реєстрації права власності за відсутності документів, які необхідно надати для державної реєстрації і які передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є протиправним.
Таким чином, перехід права власності на належну позивачам квартиру відбувся незаконно, за відсутності правових підстав, що призвело до порушення прав позивачів. Державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолова Л.М. не мала права реєструвати право власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку», також відповідачем було вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч вимогам ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
Крім того, позивачі зазначають, що право власності на квартиру, було набуто АТ «Альфа - Банк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Оскільки зазначена квартира є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме житлове майно, як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону. 
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. 
За наслідками прийнятого державним реєстратором Прасоловою Л. М. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власників, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 та не перевищує 140кв. м.
На підставі викладеного просили визнати дії державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Л.М. щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк», незаконними та скасувати запис, індексний номер: 50867147 від 29.01.2020 року державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Л.М. про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за АТ «Альфа - Банк».
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано дії державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Людмили Михайлівни щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа Банк» незаконними. 
Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який внесено на підставі рішення державного реєстратора Прасолової Людмили Михайлівни Радсадівської сільської ради Миколаївського району про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер 50867147 від 29.01.2020, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа Банк».
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач АТ «Альфа Банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає що підставою для відмови стало застосування судом до даних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». До такого висновку суд першої інстанції дійшов з огляду на додані до позовної заяви докази, а саме: довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Проте, згідно довідки остання сформована на підставі адреси іпотечного майна, отже не може бути належним та допустимим доказом. Адже свідчить лише про те, що станом на дату формування довідки власником квартири АДРЕСА_1 є АТ «Альфа - Банк».
Отже, на думку апелянта, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що на дані кредитні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
За такого, оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, а отже у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, а суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих позивачами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що твердження апелянта, щодо недостатньої кількості наданих доказів для прийняття рішення, є хибним оскільки до позовної заяви в якості доказів були додані наступні документи: копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої можливо дізнатись, що спірна квартира змінила власника на АТ «Альфа-Банк» та в якій є інформація про іпотекодавців та іпотекодержателя, підстава виникнення обтяження на майно, яке перебуває в іпотеці та підстава виникнення права власності за Банком та характеристика квартири; копії витягів про реєстрацію права власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що засвідчує право власності за ОСОБА_1 в розмірі 2/3 та за ОСОБА_2 1/3 ч. іпотечної квартири; копія Іпотечного договору, що засвідчує наявність зобов`язання між банком та позивачами та перелік майна, яке перебуває в іпотеці.
Також, 15 липня 2020 року судом було винесено ухвалу, якою витребувано у Миколаївської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи, щодо державної реєстрації переходу права власності (індексний номер 50867147 від 29.01.2020) спірної квартири. Надана реєстраційна справа тільки підтвердила незаконність реєстрації права власності квартири за Банком.
Тому на думку позивача, не зрозуміло, чому представник банку стверджує в апеляційній скарзі, що позов ґрунтується лише на довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не помітила інші докази (документи) що додані до позову, на підставі яких суд дійшов вірного висновку щодо незаконних дій АТ «Альфа Банк» та Державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Прасолової Л.М. по перереєстрації права власності іпотечної квартири з відповідачів на АТ «Альфа Банк». За сукупністю доданих доказів позивачами, судом першої інстанції вірно встановлено, що дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпечене за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Банком до суду першої інстанції не надано жодних доказів щодо спростування доводів позивачів.
З огляду на викладене, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін.
Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. При цьому колегією суду не задоволено клопотання представника відповідача АТ «Альфа Банк» про відкладення розгляду справи через хворобу регіонального представника банку на підставі ч.2 ст. 223 ЦК України, так як дана неявка представника відповідача не є першою (06 жовтня 2021р. справа вже відкладалася за заявою представника відповідача через участь у іншому судовому засіданні), крім того, до клопотання не надано доказів хвороби регіонального представника.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає. 
Так, приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 07.03.2008 між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № 640/4-137. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня укладено іпотечний договір та передано в заставу банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 2/3 частини якої належить ОСОБА_1 та 1/3 частини – ОСОБА_2 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, доданої до позову, яка відповідає інформації перевіреної судом на дату постановлення цього рішення, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-якого іншого нерухомого майна, крім вказаної вище квартири, не мають.
09.12.2019р. АТ «Альфа-Банк» направило на адресу позивачів письмові повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» .
У інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2020 зазначено, що 27.01.2020 на підставі рішення державного реєстратора Прасолової Л.М. про державну реєстрацію прав нерухоме майно, індексний номер: 50867147 від 29.01.2020 було проведено державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-13). Тобто така реєстрація була здійснена на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору. 
Отже, судом встановлено, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа Банк відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідного застереження в іпотечному договорі в пункті 4.5.3, відповідно до якого сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
За такого реалізація предмета іпотеки повинна була проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку № 1127.
В пункті 6.2 іпотечного договору сторони домовились, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже, якщо іпотекодавець узгодив з іпотекодержателем процедуру надсилання повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки, він повинен діяти добросовісно, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
09.12.2019 АТ «Альфа-Банк» направило на адреси позивачів, зазначені в іпотечному договорі, та місцезнаходженням іпотечного майна вимоги щодо дострокового погашення заборгованості № 22467, вказавши, що в разі невиконання позивачами таких вимог банк вимушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки.
Поштові конверти повернулися на адресу банку з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Проте неотримання таких повідомлень, на думку суду, свідчить про недобросовісність дій іпотекодавців та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні таких дій (стаття 13 ЦК України).
За такого, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивачів про те, що неотримання ними письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є помилковими, оскільки вони ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права та порушують, передбачений у статті 629 ЦК України принцип обов`язковості договору для виконання сторонами.
Аналогічний висновок щодо наслідків неотримання іпотекодавцем письмової досудової вимоги зроблено Верховним Судом в постанові від 22.05.2019 у справі №490/3505/17. 
Посилання позивачів на застосування у вказаній справі висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 11.04.2017 у справі № 822//864/15, зокрема, щодо протиправності державної реєстрації у випадку здійснення її за відсутності документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з дня отримання іпотекодавцем і боржником письмової вимоги іпотекодержателя, суд не взяв до уваги, оскільки такі висновки зроблені у справі за інших обставин, коли сторони у іпотечному договорі не обумовлювали порядок отримання ними поштової кореспонденції.
Крім того, приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачів щодо того, що при внесенні відомостей про державну реєстрацію за відповідачем Банк зобов`язаний був надати реєстратору оцінку вартості іпотечного майна, проте даний документ відсутній в переліку пункту внесення такого запису, не свідчить про відсутність такого документа при реєстрації спірного майна.
Так, згідно досліджених судом першої інстанції матеріалів реєстраційної справи зі здійснення 29.01.2020 реєстрації права власності на спірну квартиру, АТ «Альфа-Банк» надало реєстратору висновок від 10.12.2019 (строк дії звіту шість місяців) про вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зроблений ТОВ «Незалежна експертна компанія» на замовлення банку, в якому вказана вартість об`єкта оцінки – 601688,00 грн. (а.с.87).
Отже, вказані доводи спростовані наявним в матеріалах справи висновком про вартість майна. Доводи позивача ОСОБА_1 щодо незгоди з вказаною оцінкою іпотечного майна суд першої інстанції до уваги не прийняв, оскільки позивачем належних і допустимих доказів на спростування наведеної оцінки суду не надано.
Водночас, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Проаналізувавши п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки), п. 4 Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 33 Закону України «Про іпотеку» , суд дійшов висновку, що Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Встановивши, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, та врахувавши, що частка квартири, яка належала ОСОБА_1 та була зареєстрована за банком, є єдиним майном, що використовується позивачем як місце постійного проживання, що підтверджується його реєстрацією, а також тим, що у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, суд вважав, що на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
За такого, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що ним зроблено не було.
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), постанові Верховного суду від 02.09.2020 у справі № 755/18777/18 (провадження № 61-13687св19), від 24.06.2020 у справі № 521/17219//17-ц (провадження № 61-47268св18).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи АТ «Альфа-Банк» про те, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, що АТ «Альфа-Банк» набуло право власності на предмет іпотеки у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, передбаченого сторонами в іпотечному договорі, а отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, прийняте відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, є безпідставними.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У даній справі суд виходив з того, що позивачі вважаються такими, що проінформовані іпотекодержателем про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності у відповідності до положень іпотечного договору, оскільки їм були направлені письмові вимоги; що згідно досліджених судом першої інстанції матеріалів реєстраційної справи зі здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру АТ «Альфа-Банк» надало реєстратору висновок від 10.12.2019 (строк дії звіту шість місяців) про вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зроблений ТОВ «Незалежна експертна компанія» на замовлення банку, в якому вказана вартість об`єкта оцінки – 601688,00 грн., а також з того, що реєстрація права власності за банком відбулася після завершення 30-денного строку з дня, коли іпотекодавці і боржник повинні були отримати письмової вимоги іпотекодержателя.
За такого, суд дійшов висновку, що наведені обставини, якими позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги, не є підставою для задоволення позовних вимог.
В цій частині рішення суду ніким із учасників справи не оскаржене, тому апеляційним судом не переглядається взагалі.
В той же час, суд дійшов висновку, що при реєстрації 27.01.2020 державним реєстратором права власності за АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Тому, встановивши, що частка квартири, яка належала ОСОБА_1 та була зареєстрована за банком, є єдиним майном, що використовується ним як місце постійного проживання, що підтверджується його реєстрацією, та що у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, суд вважав, що на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що ним зроблено не було, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140кв. м для квартири та 250кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира, яка використовується позивачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 07 березня 2008 року, укладеного в іноземній валюті, а доводи АТ «Альфа-Банк» про те, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, що АТ «Альфа-Банк» набуло право власності на предмет іпотеки у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, передбаченого сторонами в іпотечному договорі, а отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, прийняте відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, є безпідставними.
Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа Банк». 
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 15.05.2020р. у справі № 644/3116/18. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що рішення судом прийняте на припущеннях, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог, так як надана до позову довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить лише про те, що станом на дату формування довідки власником квартири АДРЕСА_1 є АТ «Альфа - Банк», слід зазначити наступне.
Як убачається з наданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в ній зазначено не тільки ті відомості, на які посилається апелянт, а також інформацію про іпотекодавців та іпотекодержателя, підстава виникнення обтяження на майно, яке перебуває в іпотеці та підстава виникнення права власності за Банком та характеристика квартири. Зокрема, зазначено, що 1/3 ч. квартири належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24.01.2008р. за реєстровим № 128, а 2/3 ч.- ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24.01.2008 за реєстровим № 128 та свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради від 18.04.2005р. Про це ж зазначено в витягах з Державного реєстру речових прав від 24 квітня 2013р. за № 2881160, №2882743, № № 2875093, а також в іпотечному договорі від 07.03.2008р., які також були надані до позову.
Крім того, з метою перевірки інформації, зазначеної в апеляційній скарзі та відзиві на неї, судом апеляційної інстанції отримані інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 278029326 від 04.10.2021р. та № 278029901 від 24.10.2021р., згідно яких право власності позивачів на спірну квартиру припинено і у позивача ОСОБА_1 відсутнє інше житло, яке належить йому на праві власності.
Матеріали справи свідчать також про те, що спірна квартира використовується позивачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, в якому він зареєстрований, що не заперечувалося відповідачем.
В той же час ОСОБА_2 згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 278029834 від 04.10.2021р. належить 1/5 частина квартири за адресою АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради 25.06.2004р. Крім того, в самому позові зазначено, що він мешкає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 . 
Зазначені обставини свідчать про те, що спірна квартира не використовується позивачем ОСОБА_2 як місце постійного проживання і у його власності знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Згідно зі ст. 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок ( ст. 380 ЦК України), садиба (ст. 381 ЦК України) та квартира ( ст. 382 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.
Оскільки 1/3 частина квартири, власником якої є ОСОБА_2 , не була самостійним предметом іпотеки, та не була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору, банк не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку окремо від інших 2/3 частин цієї квартири, які належать на праві власності ОСОБА_1 , бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна (1/3 ч.) не було самостійним предметом іпотеки, а є тільки частиною квартири, яка в цілому є предметом іпотеки згідно укладеного між сторонами іпотечного договору.
За такого, не зважаючи на те, що 1/3 частина спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 ,. не використовується ним як постійне місце проживання і у його власності знаходиться інше нерухоме житлове майно, на цю частину неможливо звернути стягнення як на частину предмета іпотеки, оскільки предметом іпотеки сторонами була визначена квартира в цілому, а не її частина. 
При цьому колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі № 643/17966/14, Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-1582цс16.
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира, яка використовується позивачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 07 березня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.
З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» залишити без задоволення. 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року