ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2021 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №504/1126/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/8231/21 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Барвенко В.К., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий змісту позовної заяви, відзиву на позов та рух справи в суді
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 1982 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .
За спільні кошти подружжя ними, в грудні 2018 року, придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 оформила на своє ім`я.
Після придбання нерухомого майна відповідачка почала вчиняти безпричинні сварки та 20 березня 2019 року не пустила його до квартири, відмовилась добровільно повернути йому власні речі та документи, вимагаючи відмовитись від половини квартири.
Посилаючись на викладене, просив розірвати шлюб та поділити спільну сумісну власність подружжя шляхом визнання за кожним по Ѕ частини вказаної квартири (а.с.2,20-21).
У відзиві на позов та письмових заявах ОСОБА_1 просила провадження у справі закрити в частині розірвання шлюбу з тих підстав, що 25 жовтня 2019 року заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, а в частині поділу майна подружжя відмовити у позові, посилаючись на те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, набутою нею за власні кошти за час окремого проживання, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з квітня 2017 року (а.с.45-46, 55-56,61-63).
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу залишено без розгляду на підставі його заяви згідно п.5ч.1ст.257 ЦПК України (а.с.68).
Справа розглянута у відсутність сторін та їх представників.

Зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Поділено спільне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання за кожним з них права власності по Ѕ у житловій квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 768,40 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка придбана у зареєстрованому шлюбі, що відповідачкою ОСОБА_1 зазначена обставина не спростована належними та допустимими доказами (а.с.106-107).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові. 
Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги наведені нею докази про те, що вони припинили шлюбні відносини в квітня 2017 року, з цього часу разом не проживають, спільне господарство не ведуть, будь - яких угод в інтересах сім`ї не укладали, що спірна квартира придбана за її особисті кошти (а.с.110-113).
Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Учасники судового процесу в судове засідання, призначене на 12 жовтня 2021 року, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.
Апеляційний суд переглядає справу за наявними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про актовий запис про шлюб № 00022443966 від 26 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 15 жовтня 1982 року уклали шлюб (в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції помилково зазначено, що шлюб між сторонами укладено 15 жовтня 1982 року, що жодним чином не впливає на його висновок про поділ майна подружжя) а.с.3-5.
Із змісту інформаційної довідки № 183578906 від 04 жовтня 2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 12 грудня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на цілу житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28).
Підставою виникнення права власності є акт приймання - передачі новозбудованого майна, виданий 15 листопада 2018 року, видавник: TOB "БУДСМАРТ" та ОСОБА_4 ; Довідка про сплату паю, серія та номер: 42, виданий 15 листопада 2018 року, видавник: TOB "БУДСМАРТ"; Угода про заміну сторони за Договором пайової участі у будівництві нерухомого майна № 93/1 від 27 листопада 2017 року, серія та номер: б/н, виданий 27 грудня 2017 року, видавник: TOB "БУДСМАРТ", ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ; Договір про відступлення права вимоги пайщика, серія та номер: 93/1, виданий 27 грудня 2017 року, видавник ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ; Договір пайової участі у будівництві об`єкту нерухомого майна, серія та номер: 93/1, виданий 27 листопада 2017 року, видавник:TOB "БУДСМАРТ" та ОСОБА_5 (а.с.28). 
Згідно довідки ТОВ «АТРІУМ СЕРВІС» від 11 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 працював на посаді охоронця з 01 липня 2016 року по 20 травня 2019 року і його заробітна плата за цей період склала в загальному розмірі 173 752,85 грн.(а.с.27). 
При цьому згідно виписки по картковому рахунку позивач ОСОБА_2 з січня 2018 року по 25 грудня 2018 року отримав пенсію в розмірі 41 691грн.(а.с.24-26). 
Дані про доходи відповідачки ОСОБА_1 у справі відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2019 року (справа №523/2685/19) шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано ОСОБА_7 (а.с.63). 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2021 року заочне рішення   суду скасовано,   справу направлено для розгляду по суті до Суворовського районного суду м. Одеси за територіальною підсудністю (86-88). 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2021 року (справа №523/2685/19) шлюб між сторонами розірвано, мотивувальна частина рішення суду не містить дані з якого часу подружжя припинило шлюбні відносини (а.с.132-133).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому воно є спільної сумісною власністю подружжя та підлягає поділу
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Тлумачення п.3ч.1ст.57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Зміст ст.60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Згідно роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України, №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що містяться в п.п.23,24, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,з`ясовувати джерело і час його придбання.
Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
- час набуття майна,
- кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Відповідно до ч.1ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно з ч.3 якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пунктів 1-3 ч.1 та ч.7ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 15 жовтня 1982 року, в якому 12 грудня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшов обґрунтованого висновку, що вищевказана спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти, а тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між подружжям в рівних частинах. 
Виходячи із зазначеного висновок суду щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири є правильним та таким, що зроблено на підставі повно і всебічно досліджених матеріалів справи, із наданням належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Доводи заявника в апеляційній скарзі на те, що спірну квартиру придбано за її особисті кошти, отримані за оренду земельних ділянок, які залишились їй як спадок після смерті батьків є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного майна покладається на того з подружжя, який її спростовує.
При цьому під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка не надала суду свідоцтво про право власності на квартиру, не підтвердила за яку суму придбана квартира, який дохід вона отримувала в період придбання квартири, джерело набуття коштів для її покупки.
Тобто, такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77,78 ЦПК України, і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,13 ЦПК України). Разом з тим, виходячи із розуміння поняття допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Використовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права в національній правовій системі, в тому числі щодо критеріїв Європейського Суду про виконання сторонами покладеного на них обов`язку (тягаря) доведення, колегія суддів звертає увагу на наступне.
У своїх рішеннях (кримінальних та і некримінальних, що стосуються цивільних прав і обов`язків) Європейський Суд неодноразово підкреслював, що при оцінці доказів Європейський Суд застосовує стандарт доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із співіснування досить сильних, ясних і взаємоузгоджених висновків з наявних фактів або схожих не спростованих фактичних презумпцій (рішення у справах Зубайраєв проти Росії від 10 січня 2008 року, п.71; Гриненко проти України від 15 лютого 2012 року, п.55; Плахтєєв та Плахтєєва проти України від 12 березня 2009 року, п.62).
Оцінюючи факт придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, суд має бути впевнений «поза розумним сумнівом» в його достовірності. Якщо факт викликав сумнів щодо достовірності, він не може вважатися встановленим і покладеним в основу рішення.
Тому, позиція відповідачки щодо купівлі спірної квартири за її особисті кошти без належного її підтвердження, колегією суддів до уваги не приймається.
Матеріали справи не дають можливості колегії суддів «поза розумним сумнівом» зробити висновок, що відповідачка придбала спірну квартиру за особисті кошти.
Крім того, посилання відповідачки про припинення шлюбних відносин з 2017 рокує необґрунтованими, та не підтверджено відповідними доказами. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Більш того, апеляційним судом звернута увага на те, що відповідачка не з`явилась в судове засідання 03 березня 2021 року, відмовилась від вручення повістки, тобто усунулась від надання доказів щодо спростування презумпції спільного майна, яке покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Згідно даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 20 травня 2021 року (справа №523/2685/19), яким шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано, не містить даних про те, що сторони припинили шлюбні відносини у 2017 році.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 03 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий 

Судді: