Дата документу 29.09.2021 Справа № 311/719/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 311/719/19	Головуючий у 1-й інстанції Носик М.А. Повний текст рішення складено 22.03.2021 року.	
Пр. № 22-ц/807/1953/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Кримської О.М., Маловічко С.В.
за участі секретаря                                Бабенко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-2), який в подальшому було уточнено (т.с. 1 а.с. 17-21), в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на його користь:- моральну шкоду в розмірі 1000000,00 грн.;- витрати на правову допомогу адвоката по кримінальному провадженню в розмірі 30000,00 грн.;- витрати на правову допомогу адвоката по цивільному провадженню в розмірі 11600,00 грн.
В обґрунтування зазначеного позову зазначав, що 10 квітня 2013 року вироком Василівського районного суду Запорізької області ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні особливо тяжкого злочину передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170000,00 грн. 22 червня 2015 року Василівський районний суд змінив покарання відносно ОСОБА_1 на 3 роки 5 місяців 5 днів позбавлення волі та обрано запобіжний захід - тримання під вартою. 30 липня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області скасовано вирок Василівського районного суду від 10 квітня 2013 року та ухвалу Василівського районного суду від 22 червня 2015 року про заміну покарання. ОСОБА_1 був звільнений з-під варти. 24 лютого 2016 року вироком Василівського районного суду Позивач був виправданий. Внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури, ОСОБА_1 майже 2 місяці утр имувався в слідчому ізоляторі. Весь цей час Позивач був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин зі знайомими йому людьми та інших негативних наслідків. 
Внаслідок незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконного засудження судом за особливо тяжкий злочин до позбавлення волі та незаконного обрання запобіжного заходу ОСОБА_1 зазнав моральних страждань у зв`язку з явно несправедливим і упередженим проведенням досудового слідства, судового слідства з явною і очевидною фальсифікацією матеріалів кримінальної справи. Втратив віру у спроможність прокуратури (як наглядового органу) не формально, а реально здійснювати контроль та нагляд за додержанням органом слідства вимог кримінально-процесуального законодавства під час розслідування кримінальних справ, адже ті явні порушення на захист, які були встановлені вже в перших засіданнях суду, були настільки очевидними, що не могли залишитися поза увагою прокуратури та суду. Втратив становище в суспільстві, були порушені його нормальні життєві зв`язки. Про те, що щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу знало майже все місто де він постійно мешкає. Родичам, батькам позивача було дуже соромно, незручно пояснювати кожному, - родичам, друзям, знайомим, в колективі де працювала його мати, що він ні в чому не винен, і що кримінальну справу щодо нього сфабриковано. Те, що позивач відчував після того як його взяли під варту, так це душевний стрес і страх. Перебування в камерній системі слідчого ізолятора привели його до майже психічної інвалідності. В той момент позивач був на грані божевілля і не бачив сенсу у житті. 
В результаті незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, судових розглядів, несення правових витрат, обрання запобіжного заходу, значно погіршився стан його здоров`я, перебуваючи у пригніченому стані, викликаному незаконними діями щодо нього він тривалий час зазнавав сильних душевних страждань і у зв`язку з цим постійно перебував в хворобливому фізичному та емоційному стані. Внаслідок застосування запобіжного заходу ОСОБА_1 був позбавлений можливості вільно пересуватися і виїздити з місця проживання, реалізовувати свої звички та бажання, маючи можливість виїздити за кордон, він не міг цього робити бо знаходився під слідством. Це завдавало йому невиправданих душевних страждань. Протягом тривалого часу він не міг відвідувати друзів та родичів, адже був вимушений постійно з`являлися за викликами слідчого та суду. Крім того, ОСОБА_1 був змушений звертатися за правовою допомогою до адвоката, що вимагало від нього не лише значних витрат, а й додаткових зусиль (поїздок, надання пояснень, збирання додаткових доказів, тощо).
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сидоренко Ю.В. (т.с. 1 а.с. 13).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 36) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.
В автоматизованому порядку суддею Задорожко Д.А. у цій справі замінено суддю Сидоренко Ю.В. у зв`язку із задоволенням відводу останній (т.с. 1 а.с. 85).
В автоматизованому порядку суддею Носик М.А. у цій справі замінено суддю Задорожко Д.А. у зв`язку із задоволенням самовідводу останнього (т.с. 1 а.с. 92).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 93-94) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року (т.с. 1 а.с. 208-212) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою – 240000,00 грн., витрати на правову допомогу захисника по кримінальному провадженню в розмірі 30000,00 грн., витрати на правничу допомогу адвоката по цивільному провадженню у розмірі 5000,00 грн., а всього 275000,00 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору віднесено за рахунок держави. 
Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, усі відповідачі у цій справі подали апеляційні скарги:
-відповідач Запорізька обласна прокуратура у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 224-231) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити;
-відповідач Головне управління Національної поліції в Запорізькій області у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 239-248) просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, за якою:
«Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу адвоката задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 220645,16 грн., витрати на правову допомогу адвоката по кримінальному провадженню 6000 грн., витрати на правову допомогу адвоката по цивільному провадженню 1000 грн., а всього 227645,16 грн.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити»; 
-відповідач Державна казначейська служба України у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 6-12) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів апеляційного суду: головуючий суддя-доповідач Гончар М.С., судді Маловічко С.В. і Подліянова Г.С. (т.с. 1 а.с. 234).
Ухвалами апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 37-38, 44)  апеляційне провадження у цій справі за всіма вищезазначеними апеляційними скаргами у цій справі відкрито, дану справу призначено до апеляційного розгляду( т.с. 2 а.с. 39, 45), з урахуванням навантаженості судді – доповідача та колегії суддів, а також щорічної відпустки судді-доповідача (т.с. 2 а.с. 52).
Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначені апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом. 
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із відпусткою останньої 14 і більше днів (т.с. 2 а.с. 57-58).
У дане судове засідання повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч.5 ЦПК України, позивач  ОСОБА_1  не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника – адвоката Петренка А.В. (т.с. 1 а.с. 4-6), представника Запорізької обласної прокуратури – Галагуза М.О. (т.с. 2 а.с. 60), представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в порядку само представництва – Кравченка О.М. (т.с. 2 а.с. 61), представника Державної казначейської служби України – Орлової О.О. (т.с. 2 а.с. 62).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України підлягають задоволенню, а апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Запорізькій області - залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що задовольняючи позов позивача у цій справі частково при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції керувався ст.ст. 9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього лише в частині його задоволення.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає. 
Має місце невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2013 року ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 170000,00 грн. (копія т.с. 1 а.с. 22).
Ухвалою Василівського районний суд Запорізької області від 22 червня 2015 року відносно ОСОБА_1 змінено покарання на три роки п`ять місяців п`ять днів позбавлення волі та обирано запобіжний захід - тримання під вартою (копія т.с. 1 а.с. 23). 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 липня 2015 року скасовано вирок Василівського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2013 року та ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 22 червня 2015 року про заміну покарання, ОСОБА_1 був звільнений з-під варти (копія т.с. 1 а.с. 24-25). 
Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 був виправданий (копія т.с. 1 а.с. 26). 
Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи вищевикладене, зазначеними судовими рішеннями, які є обов`язковими для суду в ході даного судового розгляду, встановлено факт невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203-2 КК України.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В силу вимог ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За змістом ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених законом.
Таким чином, обмеження прав і свобод громадян допускається лише у разі наявності законних підстав.
Під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України було встановлено, що законних підстав для обмеження його конституційних прав не було. Його виправдання свідчить про незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та незаконність обмеження в конституційних правах.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 , конституційні права та свободи якого були порушенні внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, взяття під варту, проведення інших процесуальних слідчих дій, що обмежували його права, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 вправі порушувати питання про відшкодування завданої їй шкоди.
Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом. 
Згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі в рішенні - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. 
Згідно з ч.2 ст.1 зазначеного Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що завдана позивачу ОСОБА_1 шкода повинна була б відшкодовуватись Державою. 
Згідно з частинами 1, 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, пунктами 4,5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Відповідно до п.3, п.4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що затверджений наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.
Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що під час досудового слідства у кримінальному провадженні,  ОСОБА_1 зазнав значних душевних страждань порушились нормальні життєві та професійні зв`язки, тривалий час він змушений був захищати свої права та інтереси в суді. При цьому, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, була принижена його честь та гідність, він вимушений був виправдовуватись, давати пояснення своїм близьким родичам, сусідам, знайомим, що для нього було вкрай неприємним. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року із наступними змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 5 постанови ПВС України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Як зазначав позивач ОСОБА_1 , в результаті незаконних дій органів досудового розслідування, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він був обмежений у реалізації права вільного пересування, що значним чином вплинуло на його законне та конституційне право на свободу пересування.
Судом першої інстанції було також правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 28 лютого 2013 року до 23 березня 2016 року включно, тобто 36 місяців 24 дня. З них 39 діб тримався під вартою з 22 червня 2015 року по 30 липня 2015 року.
При цьому, за весь час кримінального переслідування позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, його немайнові права були порушені: складанням відносно нього процесуальних документів, проведенням певних слідчих дій за його участю, викликами до правоохоронних органів, до суду, розгляд кримінальної справи судом першої, апеляційної інстанції, що в цілому призвело до душевних страждань позивача, порушення його нормальних життєвих та соціальних зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обмежувало у вільному пересуванні у зв`язку з обраним ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, змінився спосіб життя позивача, оскільки він неодноразово був змушений з`являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та за викликами до суду під час розгляду кримінальної справи в суді, необхідністю звернення за правовою допомогою адвоката для здійснення захисту своїх законних прав та охоронюваних Законом інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження та доведеності своєї невинуватості.
Тому сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій: повідомлення про підозру, заходи обмеження у зв`язку із застосування запобіжного заходу, досудового розслідування та тривалих судових розглядів. 
Незаконне порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 призвело до необхідності прикладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого чесного імені, оскільки інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_1 не скоював, що було встановлено судом.
Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що моральну шкоду позивачу заподіяно незаконними діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури. Між їх незаконними діями (бездіяльністю) та моральними стражданнями позивача існує причинний зв`язок. 
Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , правильно врахував вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру моральної шкоди.
Відповідно до ч.3 ст.13 цього Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент ухвалення рішення судом.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  встановлено мінімальна зарплата у місячному розмірі з 1 січня – 6000,00 грн.
Розмір моральної шкоди в мінімальних межах, визначених Законом, з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, станом на час розгляду справи, мінімальній розмір моральної шкоди у загальній сумі складає - з 28 лютого 2013 року до 23 березня 2016 року 216000 грн. (36 повних місяців * 6000 грн.) + 4645,16 грн. (24 дні (6000*24/31=4654,16), а всього – 220645,16 грн. (216000 + 4645,16 = 220645,16). 
Однак, суд першої інстанції помилково вважав, що суму відшкодування моральної шкоди можна у цій справі збільшити до 240000,00 грн., оскільки ОСОБА_1 тримався під вартою з 22 червня 2015 року по 30 липня 2015 року, що становить 39 днів. 
Достатнім і справедливим для відшкодування моральної шкоди позивача ОСОБА_1 був би саме вищезазначений розмір 220645,16 грн. Належні та достатні докази на підтвердження решти позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 1000000,00 грн. позивачем дійсно суду першої інстанції не було не надано та в судовому засіданні представником позивача не доведено. 
Відповідно до п. 5 ст.3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Щодо порядку відшкодування шкоди, то згідно з ч.1 ст.4, ст.13 Закону, суд першої інстанції правильно вважав, що вказана шкода позивача мала б відшкодовуватись за рахунок коштів державного бюджету. 
Проте, помилковими є висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що з Державного бюджету України моральна шкода повинна б була відшкодовуватись «… шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету».
Щодо визначення майнової шкоди позивача у вигляді судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу захисника по кримінальному провадженню, то суд першої інстанції теж допустився помилки, визначивши обґрунтованим розмір останніх: 30000,00 грн. замість належних 6000,00 грн..
Оскільки, суд першої інстанції неналежним чином врахував вимоги п. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», в якому визначено, що відповідно до п. 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі.
Отже, суд першої інстанції помилково у цій справі зарахував до підтверджених судових витрат на правничу допомогу захисника у кримінальному провадженні юридичні консультації, вивчення практики застосування норм права та формування доказової бази, розробку стратегії та тактики для захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта в суді.
Проте, при всіх вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи з урахуванням уточнень апеляційного суду, суд першої інстанції безпідставно у цій справі не застосував ст. 1176 ч. 4 ЦК України та не відмовив позивачу  ОСОБА_1  у стягненні вищезазначених розмірів моральної шкоди 220645, 16 грн. та майнової шкоди у вигляді витрат на правову допомогу адвоката по кримінальному провадженню 6000,00 грн. з підстав самообмови  ОСОБА_1 у кримінальному провадженні ЄУН №311/1148/13 відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 203-2 ч. 1 КК України.
Так, апеляційним судом встановлено, що за результатами досудового слідства, на підставі зібраних доказів, а також у зв`язку із підтвердженням  ОСОБА_1  фактичних обставин інкримінованого йому злочину, дане кримінальне провадження було скеровано до суду з обвинувальним актом.
Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 також визнав свою провину в інкримінованому йому злочині. Ним підтверджені викладені в обвинувальному акті обставини. Одночасно ОСОБА_1 просив сужд визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюють ся, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. 
У зв`язку із викладеним, суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого. При цьому, учасникам судового провадження, у тому числі ОСОБА_1 , було роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати фактичні обставини в апеляційному порядку.
Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10.04.2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України та призначено йому покарання у вигляді десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян (170000,00 грн.) з конфіскацією грального обладнання. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання скасовано.
Із вказаним вироком ОСОБА_1 погодився та в апеляційному порядку не оскаржував. 
У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 штрафу виникла необхідність у вирішенні питання про заміну призначеного покарання на позбавлення волі.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 22.06.2015 року відповідне подання старшого прокурора прокуратури Василівського району задовлено, замінено ОСОБА_1 основне покарання на позбавлення волі строком на три роки п`ять місяців і п`ять днів.
У зв`язку із заміною виду покарання адвокатом ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на вироку Василівського районного суду Запорізької області від 10.04.2013 року та ухвалу цього ж суду від 22.06.2015 року….
І хоча дійсно, відповідно до рішення Контитуційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.
Згідно з ч.5 ст.12 КК України особливо тяжким злочином, в тому числі, є злочин за який передбачене основне покарання у вигляді штрафу понад двадцять п`ять тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Санкцією ч.1 ст.203-2 КК України за скоєння даного злочину передбачено покарання до сорока тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Отже, недопустимими доказами є визнавальні покази ОСОБА_1 , які він надавав в ході досудового розслідування та суду без обов`язкової участі захисника.
Проте, самообмова - це показання обвинуваченого (підозрюваного), в яких він зізнається у вчиненні злочинів, яких не вчиняв, чи бере на себе всю вину (або частково) за вчинений іншими особами злочин, хоча насправді його вчинила група осіб.
При цьому, апеляційним судом встановлено, що матеріали цієї справи не містять доказів того, що на ОСОБА_1 для вчинення ним самообмови у вищезазначеному кримінальному провадженні вчинявся будь-який фізичний чи психологічний тиск з боку органів досудового розслідування, прокуратури чи суду. 
В силу вимог ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Самообмова (самонаклеп) – це позиція ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, яка була у 2013 році, але потім лише у 2015 році змінилась, а визнавальні покази (письмові чи усні) ОСОБА_1 у слідчого та судді – це лише форма викладення цієї позиції. 
Можна визнати неприпустимою форму, але не саму позицію особи (добровільну), яку не можна відібрати у цієї особи, оскільки остання є виключним правом цієї особи, яка здійснює захист свого права на свій розсуд (!) як із захисником, так й без останнього.
Відповідно до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, у цій справі від цивільної.
Неприпустимий доказ - у кримінальному провадженні у тому числі є підставою для постановлення судом виправдувального вироку відносно цієї особи, а самообмова є підставою для відмови цій особі у відшкодуванні шкоди, передбаченої ст. 1176 ч. 1 ЦК України, у цивільному провадженні в порядку ст. 1176 ч. 4 ЦК України. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, і, навпаки, доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
За таких обставин, апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України слід задовольнити, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області слід залишити без задоволення, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у цій справі слід відмовити. 
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1, 6, 13 ЦПК України при вищевикладених обставинах:
- позивач ОСОБА_1 не має прав на компенсацію у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, у тому числі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу;
- Запорізька обласна прокуратура (т.с. 2 а.с. 23) та Державна казначейська служба України (т.с. 2 а.с. 33 34) мають право на компенсацію за рахунок держави понесених документально підтверджених судових витрат у вигляді судового збору за подачу їх апеляційних скарг по 2305,20 грн. кожна, оскільки, позивач у цій справі в силу вимог закону звільнений від їх сплати;
- Головне управління Національної поліції в Запорізькій області не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задовольнити.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року у цій справі скасувати.
Ухвалити у цій справі нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у цій справі відмовити. 
Судові витрати Запорізької обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909973) у вигляді судового збору 2305,20 грн. за подачу апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави.
Судові витрати Державної казначейської служби України (ЄДРПОУ 37567646) у вигляді судового збору 2305,20 грн. за подачу апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 07.10.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кримська О.М.	Маловічко С.В.