Постанова
Іменем України
 
23 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 365/5/20
провадження № 61-18157св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Згурівська селищна рада Київської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року у складі судді Денисенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Згурівської селищної ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Згурівської селищної ради Київської області від 07 липня 2006 року вона була призначена піклувальником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - пасинка останньої (відповідне судове рішення не ухвалювалось), які з того часу мешкали разом із нею у її квартирах в місті Києві. Вона здійснювала постійний догляд за ними та житловим будинком номер АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_2 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки у праві власності на спірний будинок. Після їхньої смерті залишилася спадщина, яка складається із зазначеного житлового будинку.
Проте оформити право власності на іншу 1/2 частки у праві власності на спірний будинок позивач позбавлена можливості, оскільки ОСОБА_3 у будинку не проживав та ОСОБА_1 не оформила офіційно опікунство над ним.
Позивач вважала, що набула право власності на 1/2 частину будинку, що належала ОСОБА_3 , шляхом фактичного володіння ним протягом більше ніж 10 років, а саме користувалася ним, ремонтувала та доглядала, тому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, що належала ОСОБА_3 .
У додаткових письмових поясненнях представник позивача ОСОБА_4 зазначала, що «добросовісність заволодіння» не може передбачати, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Під добросовісністю у контексті частини першої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) слід розуміти, що особа не чинила перешкоди власнику майна у реалізації ним свого права власності на майно протягом строку, визначеного у цій нормі. На забезпечення можливості власника бути обізнаним про те, що інша особа володіє її майном, і реалізувати своє право власності покликана умова про відкритість володіння. На користь такого висновку свідчить також те, що відповідно до частини третьої статті 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У цьому випадку позивач не є рідною особою (родичем) спадкодавцю ОСОБА_3 , який офіційно був дієздатною особою. Із-за вад здоров`я             ОСОБА_3 позивач опікувалася ним як пасинком своєї рідної тітки. Останній ні за яких умов не уповноважував позивача володіти 1/2 частиною будинку. Позивач доглядала за ним без будь-яких договорів, виключно з людських та моральних міркувань, що ніяким чином не свідчить, що вона має право на це майно.
Із 2006 року ОСОБА_3 мешкав у ОСОБА_1 у місті Києві. У належному йому будинку не мешкав, ним не володів та не користувався. Належною                ОСОБА_3 частиною будинку з 2006 року по теперішній час відкрито, добросовісно та безперервно володіла позивач, яка доглядала за будинком, садом, ремонтувала будинок та на власний розсуд заселяла квартирантів. Згідно з даними спадкової справи до майна ОСОБА_3 спадкоємці, які б претендували на спадщину, відсутні.
З урахуванням зазначеного позивач просила задовольнити позов та визнати за нею  в порядку набувальної давності право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала   ОСОБА_3 .
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року                у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивач не довела наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України, оскільки позивач володіє спірним майном як піклувальник власника і завжди знала, хто є його власником.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем, яка володіла 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок як піклувальник власника і завжди знала, хто є його власником, оскільки власником 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок був ОСОБА_3 , останній не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, позивач здійснювала обов`язки піклувальника щодо власника спірного майна, а також відкрито користувалася та доглядала за житловим будинком.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Згурівського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов.
 
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає: неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі                № 683/2047/16-ц, який застосований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні; суди необґрунтовано відхилили заяви відповідача про визнання позову.
 
У касаційній скарзі заявник також вказує на те, що:
- позивач доглядала за пасинком своєї тітки виключно з людських, моральних міркувань, без будь-яких договорів та правових підстав, ніяким чином не свідчить, що вона мала б права на спірне майно;
- належною ОСОБА_3 частиною будинку з 2006 року по теперешній час позивач безперервно володіла відкрито (не приховуючи це від ОСОБА_3 та інших осіб) та добросовісно (не чинячи перешкод ОСОБА_3 чи іншим особам у володінні та користуванні майном), вона доглядала за будинком, садом, ремонтувала будинок, на власний розсуд заселяла квартирантів. На переконання заявника, наявні всі підстави, встановлені частиною першою статті 344 ЦК України, для визнання за             ОСОБА_1 в порядку набувальної давності права власності на 1/2 частину спірного будинку, що належала ОСОБА_3 ;
- видається суперечливою одночасна необхідність встановити володіння чужим майном без будь-якої правової підстави (безтитульність) і те, що особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Заявник вважає за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду у справах щодо набувальної давності в частині необізнаності особою, що заволоділа майном щодо власника майна;
- висновок суду першої інстанції про те, що позивач володіє спірним майном як піклувальник власника не ґрунтується на жодній нормі закону та відповідних доказах;
- суд безпідставно не прийняв визнання відповідачем позову, ухвала про відмову              у прийнятті визнання відповідачем позову також не була постановлена.
 
Станом на дату розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу  ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу                ОСОБА_5.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 14 грудня 2020 року про надання строку для усунення недоліків) задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження, поновлено строк на касаційне оскарження рішення Згурівського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 2, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)), витребувано матеріали справи № 365/5/20 із Згурівського районного суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2021 року матеріали справи № 365/5/20 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року № 1776/0/226-21 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанційустановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у праві власності на житловий будинок номер АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2  від 31 липня 2019 року.
 
Власником іншої 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок був ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом                      від 13 червня 1989 року.
 
Ринкова вартість спірного будинку становить 80 000,00 грн без ПДВ, інвентаризаційна - 123 912,00 грн.
 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2019 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 липня 2019 року № 175873744 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2019 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 липня 2019 року № 175874067 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,1465 га для ведення особистого селянського господарства будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Згурівської селищної ради Київської області від 07 листопада 2006 року № 55 ОСОБА_1 призначена піклувальником над недієздатними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були зареєстровані у АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Липовенко Н. І. за заявою ОСОБА_1 як спадкоємця за законом, як особи, яка проживала однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відкрита спадкова справа, інших заяв про прийняття спадщини не надходило. Приватним нотаріусом роз`яснено позивачу, що для оформлення її спадкових прав на майно померлого ОСОБА_3 необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Судом інших спадкоємців не встановлено.

Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
 
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
 
Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
 
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
 
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
 
Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
З огляду на положення статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції,           з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником               1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок був померлий             ОСОБА_3 , матеріали справи не містять підтвердження, що він відмовлявся від належного йому нерухомого майна, позивач володіла спірним майном у зв`язку із здійсненням догляду за ОСОБА_3 і вона завжди знала, хто є власником спірного майна.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач з 2006 року безперервно володіла відкрито та добросовісно належним ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності будинком, несе усі обов`язки з утримання спірного майна, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку за набувальною давністю, не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
 
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
 
З огляду на обставини у справі, що переглядається та безпідставність позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав відступати від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 296/6949/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 683/2047/16-ц. Такі доводи касаційної скарги зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, зокрема статті 344 ЦК України, та власного тлумачення заявником характеру спірних правовідносин, відповідно не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необґрунтовані висновки суду щодо володіння спірним майном в якості піклувальника його власника -           ОСОБА_3 , оскільки це не вплинуло на правильність висновків судів про відмову у задоволенні позову з підстав набувальної давності і таке посилання здійснено судами з огляду на рішення виконавчого комітету Згурівської селищної ради Київської області від 07 листопада 2006 року № 55 «Про призначення ОСОБА_1 піклувальником над ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ». Зазначене рішення (а. с. 10), яке прийняте згідно з його текстом відповідно до підпункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» на підставі заяви самої ОСОБА_1 , чи питання дієздатності ОСОБА_3 не є предметом спору у цій справі, а тому посилання заявника на те, що позивач юридично не була піклувальником ОСОБА_3 , рішень суду про визнання її опікуном чи піклувальником померлого ОСОБА_3 не існує, не приймаються.
 
Суд вважає слушними доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не відреагував належним чином процесуально на визнання позивачем позову, не постановивши відповідну ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, водночас не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, тому таке посилання заявника не може бути підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень щодо суті спору. Окрім цього, за змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У цій справі визнання відповідачем позову буде суперечити закону, тому не постановлення судом першої інстанції такої ухвали не має правового значення для вирішення спору.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові, зводяться до незгоди з висновками судів чи переоцінки доказів. Вони також були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик