ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року	Львів	Справа № 1340/4763/18 пров. № А/857/16490/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                    Хобор Р.Б.,
суддів                                                                         Бруновської Н.В., Сеника Р.П.
з участю секретаря судового засідання                       Омеляновської Л.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року, ухвалене суддею Сподарик Н.І. у м. Львові о 09 год. 52 хв. у справі № 1340/4763/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної податкової служби України, Відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Львівській області про поновлення на роботі,

                                                          В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Дрогобицької ОДПІ ДПС у Львівській області від 28.04.2012 року № 24-О «Про звільнення з роботи» в частині звільнення 28.04.2012 року головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб ОСОБА_1 із займаної посаді, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України;
- поновити на роботі в Дрогобицькій ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області з 29.04.2012 року на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб;
- стягнути з Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.04.2012 року по 12.10.2018 року в сумі 472968,90 грн.;
- зобов`язати Дрогобицьку ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області відобразити в звітах про суми зарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за квітень 2012 - жовтень 2018 року суми нарахованої заробітної плати і суми нарахованого єдиного внеску, виходячи з середнього заробітку за відповідні звітні місяці.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача у Дрогобицькцій ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області відбулося скорочення штату працівників, у зв`язку з чим позивача попереджено про наступне звільнення. При цьому, позивачу не запропоновано інших вакантних посад за його спеціальністю, оскільки, кількість штатних одиниць у відділі, в якому працював позивач, була скорочена. Натомість, позивач не мав переваг перед іншими на залишення на роботі. Тому, суд першої інстанції зробив висновок про правомірність звільнення позивача з роботи. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.
Таку позицію обґрунтовує тим, що відповідач не попередив позивача про наступне звільнення, не запропонував вакантних посад, які б відповідали його кваліфікації, чи інших, наявних у відповідача, вакантних посад, не вручив наказ про звільнення. Ці обставини суд першої інстанції, на думку позивача, дослідив не належно, внаслідок чого зробив невірний висновок про відмову у задоволенні позову.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивач проходив службу в органах Державної податкової служби, остання займана посада головний державний податковий ревізор-інспектор відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області.
Постановою Галицького районного суду м. Львова від 08.08.2011 року у справі № 4-1724/11 задоволено подання старшого слідчого відділу розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Львівської області та обрано позивачу запобіжний захід у вигляді взяття під варту.
На підставі наказу ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області від 19.08.2011 року № 31-о позивач відсторонений від займаної посади.
Копію цього наказу позивач отримав 19.08.2011 року.
Головою ДПА у Львівській області 04.01.2011 року було затверджено штатний розпис ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області. Відповідно до нового штатного розпису, відділ контрольно-перевірочної роботи складає 9 осіб, загалом по управлінню оподаткування фізичних осіб 19 осіб. Згідно з переліком змін № 1 до організаційної структури ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області станом на 01.03.2011 року у відділі контрольно-перевірочної роботи передбачено 9 осіб, загалом по управлінню оподаткування фізичних осіб - 20 осіб.
Головою ДПС України 26.12.2011 року затверджено тимчасову структуру Дрогобицької ОДПІ Львівської області, відповідно до якої, в управлінні оподаткування фізичних осіб перебуває 17 штатних одиниць, відсутній відділ контрольно-перевірочної роботи.
Згідно з тимчасовим штатним розписом Дрогобицької ОДПІ Львівської області, який затверджений 23.01.2012 року, в управлінні оподаткування фізичних осіб перебуває 17 штатних одиниць, відсутній відділ контрольно-перевірочної роботи.
Відповідач сформував та надіслав позивачу 23.01.2021 року попередження про наступне звільнення із займаної посади 23.03.2012 року, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Лист із цим попередженням повернувся до адресата з відміткою поштового відділення зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
22.03.2012 року, профспілковим комітетом Дрогобицької ОДПІ Львівської області надано згоду на звільнення позивача із займаної посади, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.
Наказом Дрогобицької ОДПІ Львівської області від 28.04.2012 року № 24-о, у зв`язку з реорганізацією ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області, відповідно до наказу ДПС України від 20.10.2011 року № 72, наказу ДПА у Львівській області від 01.11.2011 року № 1102, позивач звільнений із займаної посади, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.08.2018 року у справі № 442/5021/18 скасовано постанову старшого слідчого прокуратури Львівської області  від 15.08.2011 року про відсторонення позивача від посади головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у Дрогобицькому районі Львівської області. 
17.08.2018 року позивач звернувся з письмовою заявою до Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області з проханням скасувати наказ від 17.08.2011 року про відсторонення його від посади, прийняти наказ про допуск до роботи в Дрогобицькій ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.
Однак, Дрогобицька ОДПІ ДПС у Львівській області надіслала позивачу рекомендованим листом трудову книжку та наказ Дрогобицької ОДПІ ДПС у Львівській області від 28.04.2012 року № 24-О «Про звільнення з роботи» про звільнення позивача із займаної посади з 28.04.2012 року, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини 1 та 5 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Аналіз наведених норм вказує на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду, необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Поряд з цим, слід наголосити на тому, що законом передбачено встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами, з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року № 340/1019/19).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що аналіз норм Кодексу Законів про працю України свідчить про те, що відсторонення працівника від роботи полягає в тимчасовому звільненні працівника від обов`язку виконувати певну роботу. При цьому, у разі відсторонення від роботи, за працівником зберігається робоче місце. Дія трудового договору не припиняється. 
Відсторонений від посади працівник зобов`язаний дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку та виконувати іншу роботу, яка передбачена функціональним обов`язками цього працівника та не суперечить рішенню про відсторонення.
Не з`явлення на роботі протягом часу, визначеного законодавством, відстороненого працівника, є підставою для звільнення такого працівника за прогул.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що, згідно із нормами Кримінально-процесуального кодексу України (у редакції на час відсторонення позивача від посади), відсторонення від посади особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, можливе строком на два місяці із правом продовжити цей строк, на підставі рішення слідчого судді.
Апеляційний суд встановив те, що позивач не надав доказів того, що строк відсторонення продовжувався, а також того, що позивач вчиняв активні дії щодо оскарження наказу про відсторонення. Позивач також не надав доказів того, що він дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача та був присутній на робочому місці під час відсторонення від посади. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. 
Тому, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що позивач мав об`єктивну можливість у 2012 році дізнатися про факт свого звільнення з роботи, оскільки з 2012 року на роботу не ходив та жодних трудових обов`язків не виконував.
Однак, протягом майже шести років, позивач не вчиняв жодних дій для того щоб дізнатись пов`язану з працевлаштуванням інформацію, а саме: про необхідність появи на робочому місці, необхідність виконання трудових обов`язків, причини не отримання заробітної плати тощо.
Таким чином позивач, достовірно знаючи, що жодних трудових обов`язків він не виконує, заробітної плати не отримує, не звертався до відповідача за роз`ясненнями свого правового статусу як працівника.
За наведених обставин апеляційний суд приходить до переконання в тому, що позивач повинен був дізнатись про припинення з ним трудових відносин з моменту припинення виплати заробітної плати, однак байдуже відреагував на цю обставину, що свідчить про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Враховуючи тривалість пропуску строку звернення до суду (понад 8 років), відсутність поважних причин пропуску строку, поновлення пропущеного строку у цьому правовому спорі не буде виправданим та буде порушувати принцип правової визначеності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
У свою чергу, пунктом 8 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 123 КАС України передбачено, що, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи тривалість пропуску строку звернення до суду (понад 8 років), відсутність поважних причин пропуску строку, поновлення пропущеного строку у цьому правовому спорі не буде виправданим та буде порушувати принцип правової визначеності. 
З огляду на вимоги частини четвертої статті 123 КАС України, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що висновок суду першої інстанції про дотримання позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими.
Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, відтак оскаржене рішення суду, відповідно до вимог статті 319 КАС України, необхідно скасувати з одночасним прийняттям постанови про залишення позову без розгляду з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року в справі № 1340/4763/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної податкової служби України, Відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Львівській області про поновлення на роботі - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повний текст постанови складений 22.11.2021 року