ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5897/21 Справа № 199/7505/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2021 року по справі за позовом Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи — Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов`язання зняття з реєстрації, - 

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи — Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов`язання зняття з реєстрації, мотивуючи його тим, що на виконанні в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) повторно знаходиться контрольне зведене виконавче провадження №59585897 щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 користь ОСОБА_3 боргу в розмірі — 50 396 грн. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі — 165 932,10 грн.; вимога №Ф-115395-17/61У про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави ЄСВ у розмірі 21 030,90 грн.; вимога №Ф-115395-17/61У про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави ЄСВ у розмірі 5 508,36 грн.
       Зазначали, що за виконавчими провадженнями 01 липня 2019 року, 11 липня 2019 року та 22 травня 2020 року винесено постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів. 01 липня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження. Загальна саму боргу за ЗВП №59585897 складає 242 867,36 грн. 
       Вказували, що в матеріалах виконавчого провадження міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстровано 21 жовтня 2015 року.
       Посилаючись на те, що з 17 грудня 2015 року у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 01 липня 2016 року ОСОБА_1 , та на засідання комісії з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про недоцільність надання дозволу на реалізацію нерухомого майна через реєстрацію у ньому дитини, а тому просили суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти її з реєстрації. 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі позивач Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що загальна сума боргу складає 242 867,36 грн., а неповнолітня дитина була зареєстрована у спірній квартирі вже після того як на неї було накладено арешт, крім того дитина у квартирі не проживає та жодних майнових прав на неї не має. 
       Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на виконанні в Амур-Нижньодніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) знаходиться зведене виконавче провадження №59585897 щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу за виконавчим листом №199/9214/15, виданим 10 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі — 50 396 грн.; за виконавчим листом №2/199/9219/15, виданим 12 квітня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі — 165 932,10 грн.; за вимогою №Ф-115395-17/61У, виданою 13 травня 2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави ЄСВ у розмірі 21 030,90 грн.; за вимогою №Ф-115395-17/61У, виданою 04 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави ЄСВ у розмірі 5 508,36 грн.
       В ході проведення виконавчих дій, у порядку ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» 01 липня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження. 
       У порядку ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» 16 серпня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника. 
       З метою дотримання ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», головним державним виконавцем 18 липня 2019 року винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та присвоєно ЗВП№59585897.
        04 лютого 2020 року та 27 травня 2020 року винесено постанову про приєднання провадження до зведеного виконавчого провадження ЗВП №59585897.
       В матеріалах справи та виконавчого провадження міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначено, що з 21 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
       Згідно довідки відділу Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР було встановлено, що за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , в даній квартирі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 17 грудня 2015 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17 грудня 2015 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01 липня 2016 року. 
       На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпра, яке відбулося 18 лютого 2020 року, 03 березня 2020 року та 26 травня 2020 року, було розглянуто звернення відділу державної виконавчої служби щодо надання дозволу на реалізацію майна ОСОБА_1 в рахунок погашення боргового зобов`язання перед стягувачами, а саме: АДРЕСА_1 , в якій мешкає та зареєстрована малолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Спеціалістами було встановлено, що фактично дитина з матір`ю проживає у АДРЕСА_2 , яка належить прабабці ОСОБА_7 . 
       Власного житла ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_5 не мають.
       Комісією було надано висновок про недоцільність надання дозволу на реалізацію майна ОСОБА_1 , а саме вищевказаної квартири. Даний висновок оскаржений не був.
       Враховуючи, що права та інтереси малолітньої дитини, які можуть бути порушені при задоволенні даного позову, а також установленим законом порядком організації примусового виконання рішень, беручи до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини, який позивачем оскаржений не був, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити в задоволенні позову. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
       Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
       Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло: передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Відповідно до п.28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
       Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Суд приходить до висновку, що законом установлений порядок дій державного виконавця у разі на передачі реалізацію нерухомого майна,право користування яким мають діти, і такого способу виконання примусового виконання рішення суду як звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, законом не передбачено.
       Крім того, відповідно до ч.2 ст.18 Закону України Про охорону дитинства діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       За змістом ч.2 ст.18 закону Про охорону дитинства , діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       Малолітня ОСОБА_5 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування вказаним житлом.
       Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц, де зазначено, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) залишити без задоволення.

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.