ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/898/20	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

при секретарі – Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: не з`явився
від відповідача: Бєла Є.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі  
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний регіон"
на рішення господарського суду Херсонської області від 20.05.2021, суддя в І інстанції Ярошенко В.П., повний текст якого складено 10.06.2021 в м. Херсоні
у справі № 923/898/20
за позовом: Управління комунальної власності Херсонської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний регіон"
про стягнення 233 387,36 грн. 

ВСТАНОВИВ:
          
                    У вересні 2020 року Управління комунальної власності Херсонської міської ради звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний регіон" про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 233 387,36 грн., нарахованої за договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003. 
                    В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 не виконує обов`язку зі сплати орендної плати за користування нежитловими приміщеннями підвалу, загальною площею 184,3 кв.м., розташованими за адресою: м. Херсон, пр. Текстильників, 3, заборгованість з орендної плати за користування комунальним майном станом на 31.08.2020 становить 233 387,36 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.
                    Рішенням господарського суду Херсонської області від 20.05.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний регіон" на користь Управління комунальної власності Херсонської міської ради заборгованість з орендної плати за договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 у розмірі 83 597,36 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1254 грн. В решті вимог відмовлено.
                    Задовольняючи позов частково місцевий господарський суд на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що  позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 в розмірі 233 387,36 грн., з яких 149 790 грн. є помилково перераховані Товариству, які попередньо сплачені відповідачем в рахунок оплати оренди майна. Враховуючи вищевказане, суд не вправі визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права є не ефективним. З урахуванням викладеного, суд вважав, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів в частині стягнення 149 790 грн., як заборгованість зі сплати оренди, а тому позовні вимоги останнього не призведуть до усунення порушень і захисту його прав і законних інтересів. У зв`язку з вищевикладеним суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми в розмірі 149 790 грн.
                    Що стосується решти вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в сумі 83 597,36 грн. є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.
                    ТОВ "Південний регіон" у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
                    Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню. 
                    В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник наводить такі ж самі доводи, що викладені у відзиві на позовну заяву, і які вже були предметом дослідження та оцінки місцевого суду, а саме скаржник вказує те, що будь-яка заборгованість ТОВ «Південний регіон» перед Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради відсутня, так як договір оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 припинив свою дію.   
                    Скаржник звертає увагу суду, що жодних документів, які б підтверджували передачу орендованого майна на баланс або у власність Управлінню комунальної власності Херсонської міської ради відповідачеві не надавалось, а тому Управління комунальної власності Херсонської міської ради не може виступати орендодавцем та стороною у договірних відносинах щодо передачі в оренду приміщень підвалу, загальною площею 184,3 кв. м., розташованих за адресою: м. Херсон, проспект Текстильників, 3, за договором оренди державного майна № 172-23-065 від 26.12.2003 року.
                    Підсумовуючи зазначене, скаржник вважає, що Управління комунальної власності Херсонської міської ради не мало жодних правових підстав для визначення себе законним орендодавцем вказаних приміщень підвалу, які є предметом договору оренди державного майна № 172-23-065 від 26.12.2003 року, та підписувати Додаткову угоду № 5 від 29.10.2007 року та Додатковий договір від 10.03.2011 року. Але суд залишив без уваги доводи та надані відповідачем докази щодо припинення дії вищезазначеного договору оренди. Оскільки Управління комунальної власності Херсонської міської ради на момент подачі позовної заяви до ТОВ «Південний регіон» (07.09.2021 року) не було ні балансоутримувачем, ні власником орендованого майна, тому позивач не був та не міг бути суб`єктом договірних відносин, а саме орендодавцем щодо передачі в оренду комунального майна в розумінні статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». На думку скаржника, зазначене свідчить, що Управління комунальної власності Херсонської міської не є належним позивачем та не немає законних підстав на подачу позову до ТОВ «Південний регіон» про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 233 387,36 грн. згідно з договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003.
                    У відзиві на апеляційну скаргу Управління комунальної власності Херсонської міської ради заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Позивач, зокрема, вказує те, що в апеляційній скарзі зазначено, що рішення господарського суду Херсонської області від 20.05.2021 у справі № 923/898/20 є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, проте не вказано які саме норми матеріального і процесуального права були порушені судом першої інстанції і в чому полягали зазначені порушення.
Апеляційна скарга не містить посилання на будь-яку підставу, визначену в статті 277 Господарського процесуального кодексу України, яку було порушено господарським судом Херсонської області і порушення якої може мати наслідком скасування рішення господарського суду Херсонської області від 20.05.2021 у справі № 923/898/20.
Вся апеляційна скарга ґрунтується лише на доводах апелянта, що за своєю суттю є намаганням переглянути і заново дослідити обставини справ, що вже були встановлені судовими рішеннями в інших справах у спорах між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Південний регіон» і які набрали законної сили та були покладені в основу прийняття оскаржуваного рішення.
Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги сторони в порядку передбаченому ст. ст. 120, 268 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте позивач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду.
Враховуючи, що частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням господарського суду Херсонської області від 06.06.2019 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 у справі № 923/82/19 за позовом ТОВ "Південний регіон" до Управління комунальної власності Херсонської міської ради про визнання права власності на вбудовані нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 184,3 кв.м., розташовані за адресою: м. Херсон, проспект Текстильників, 3, встановлено наступні обставини: 
27 жовтня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області (продавець) та ТОВ "Південний регіон" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу державного майна, предметом якого є об`єкт групи А - вбудовані нежитлові приміщення 1-го поверху, площею 422,8 кв.м., розташовані за адресою - м. Херсон, проспект Текстильників, 3, який знаходився на балансі ВАТ "Херсонський бавовняний комбінат", але не входив до його статутного фонду.
За умовами пункту 5.1. даного договору ТОВ "Південний регіон" зобов`язувалось у 2-х місячний термін після підписання цього договору укласти з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області договір оренди на підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Херсон, проспект Текстильників, 3 (під об`єктом приватизації).
26 грудня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області (орендодавець) і ТОВ "Південний регіон" (орендар) було укладено договір оренди державного майна № 172-23-065, за яким Регіональне відділення передало, а ТОВ "Південний регіон" прийняло у строкове платне користування державне майно - вбудовані приміщення підвалу, загальною площею 184,3 кв.м., розташовані за адресою: м. Херсон, проспект Текстильників, 3, для використання під склад, строком до  31.12.2004р.
Зазначене в даному договорі державне майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі державного майна від 26.12.2003р.
Додатковою угодою № 1 від 14.01.2005р. до даного договору сторони виклали пункти 10.1 та 10.5 договору в такій редакції: “ 10.1. Строк дії договору визначити в 11 місяців. Цей договір діє з 31.12.2004 до 30.11.2005. 
10.5. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.”
Рішенням господарського суду Херсонської області від 15.11.2011 року у справі № 5024/1514/2011, що набрало законної сили, встановлено наступні обставини: у наступному, у зв`язку з передачею вищезазначеного майна до комунальної власності, орендодавець об`єкту оренди змінився і ним стало управління комунальної власності, з яким ТОВ "Південний регіон" 29.10.2007 року укладено додаткову угоду №5 до договору від 26.12.2003року, якою внесено зміни в пункти 1, 3.1 договору. Всі інші умови договору від 26.12.2003року № 172-23-065 залишилися без змін. 
Додатковим договором від 10.03.2011 року укладеним між ТОВ "Південний регіон" та Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради внесено зміни в преамбулу договору від 26.12.2003 року № 172-23-065 у зв`язку з реорганізацією орендодавця. Зазначеним додатковим договором також внесені зміни в пункти 3.1, 3.1.4 розділу 3, розділ 10 договору та залишено без змін інші умови договору № 172-23-065 від 26.12.2003року.
Судом першої інстанції вірно враховано, що з урахуванням умов пункту 10.5. договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003р., в редакції додаткової угоди №1 від 14.01.2005р., про те, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, належних доказів які б беззаперечно  свідчили про те, що договір оренди № 172-23-065 від 26.12.2003р. припинив свою дію саме 25.06.2011р., як зазначено ТОВ "Південний регіон" у позовній заяві, останнім до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.
Натомість, в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують внесення ТОВ "Південний регіон" орендної плати за користування спірними нежитловими приміщеннями у будинку № 3 по проспекту Текстильників згідно з договором оренди від 26.12.3003 № 172-23-065 до серпня 2018 року включно.
У наступному, за наслідками розгляду касаційної скарги ТОВ "Південний регіон" на рішення господарського суду Херсонської області від 06.06.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 у справі № 923/82/19, Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 дійшов наступних висновків:
"7.17. На підставі всього вищевикладеного, судами першої та апеляційної інстанції, при розгляді даного спору правомірно враховано, що з урахуванням умов пункту 10.5. договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003, в редакції додаткової угоди №1 від 14.01.2005, про те, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, належних доказів які б беззаперечно свідчили про те, що договір оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 припинив свою дію саме 25.06.2011, як зазначено позивачем у позовній заяві, останнім до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.
Натомість, судами встановлено, що в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують внесення позивачем орендної плати за користування спірними нежитловими приміщеннями у будинку № 3 по проспекту Текстильників згідно з договором оренди від 26.12.3003 № 172-23-065 до серпня 2018року включно."
Відповідно до імперативних положень частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі, де брали участь ті самі сторони, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України вони не повинні доводитися знову у даній справі.
Таким чином,  судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що договір оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 із урахуванням додаткової угоди №5 від 29.10.2007 та додаткового договору від 10.03.2011, укладений між Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради та ТОВ "Південний регіон", за умовами якого орендарю у строкове платне користування передано нежитлові  приміщення підвалу, загальною площею 184,3 кв.м, що розташовані по просп. Текстильників, 3 в м. Херсоні, починаючи з 25.11.2006 (остання дата, визначена як кінець строку дії договору згідно з додатковою угодою №3) автоматично продовжувався на той самий термін (11 місяців) у зв`язку із відсутністю заяв однієї із сторін про припинення договору. Отже, орендовані за договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 нежитлові приміщення, загальною площею 184,3 кв.м,  і на теперішній час перебувають у користуванні відповідача, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду.
Частиною 1 ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Частиною 2 ст. 795 ЦК України передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Належних доказів, які б підтверджували повернення відповідачем займаних нежитлових приміщень орендодавцю та оформлення відповідного акту приймання-передачі об`єкта оренди орендодавцю від орендаря, відповідачем до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься. Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що договір оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 припинив свою дію.   
Відповідно до пункту 3.1 договору оренди від 26.12.2003, з урахуванням додаткового договору від 10.03.2011, орендна плата становить 929,76 грн. (січень 2011) згідно з рішенням міської ради від 29.09.2000 № 232 перераховується орендарем управлінню комунальної власності на р/р 37115004006900 ГУДКУ в Херсонській області, МФО 852010, ЄДРПОУ 37465469, не пізніше 25 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції і податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства.
Згідно з пунктом 5.2 договору, орендар зобов`язався своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату.
Управління комунальної власності неодноразово зверталося до відповідача з листами від 17.03.2020 за № 556 - 17, від 15.06.2020 за № 1156 - 20 та від 06.08.2020 за № 1412-17, в яких пред`являло вимоги щодо погашення заборгованості з орендної плати, але відповідач залишив вказані звернення без відповіді і задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати орендної плати.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про часткове задоволення заявлених Управлінням комунальної власності позовних вимог, з огляду на таке.
Згідно з п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 283 ГК України, згідно з якою за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
За положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Вказана правова норма кореспондується з статтею 286 ГК України, якою встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
Обов`язок орендаря вносити орендну плату за користування об`єктом оренди своєчасно і у повному обсязі незалежно від наслідків господарської діяльності встановлений також статтями 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, та частиною 4 ст. 17 цього Закону у чинній редакції.
Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. 
За положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.          
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростовуючи факту укладення між сторонами договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003, який є чинним по теперішній час, та приймання від орендодавця в орендне користування зазначеного в цьому договорі майна, не надав суду належних доказів сплати орендної плати позивачеві за користування майном у повному обсязі, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем у сумі 83  597,36 грн. обґрунтовано визнано місцевим судом таким, що підлягає стягненню. При цьому судом ураховано,  що решта боргу у розмірі 149 790 грн. є помилково перераховані Товариству, які попередньо сплачені відповідачем в рахунок оплати оренди майна. Враховуючи що суд не вправі визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права є не ефективним. З урахуванням викладеного, суд вважав, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів в частині стягнення 149 790 грн., як заборгованість зі сплати оренди, а тому позовні вимоги останнього не призведуть до усунення порушень і захисту його прав і законних інтересів. У зв`язку з вищевикладеним суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми в розмірі 149 790 грн.
Колегія суддів враховує, що рішення суду в частині відмови у стягненні боргу у розмірі 149 790 грн. позивачем не оскаржується.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника колегія суддів не бере до уваги, з огляду на таке.
Управління комунальної власності Херсонської міської ради є виконавчим органом Херсонської міської ради, яке утворене відповідно до Закону У країни «Про місцеве самоврядування в Україні» з метою реалізації правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності територіальної громади міста рішенням Херсонської міської ради від 28.07.2006 №53 «Про затвердження структури, загальної чисельності апарату Херсонської міської ради V скликання, її виконавчих органів та положень про виконавчі органи міської ради». На Управління комунальної власності згідно з Положенням покладено серед іншого й повноваження орендодавця від імені міської територіальної громади щодо об`єктів, які належать до комунальної власності, та функції контролю за дотриманням зобов`язань за укладеними договорами оренди комунального майна. Аналогічними повноваженнями управління комунальної власності було  наділено і під час укладання додаткового договору від 10.03.2011 відповідно до рішення Херсонської міської ради від 30.11.2010 №11 «Про затвердження структури, загальної чисельності апарату Херсонської міської ради VI скликання, її виконавчих органів» та рішення Херсонської міської ради від 28.12.2010 № 24 «Про затвердження положень про виконавчі органи Херсонської міської ради VI скликання».
Таким чином, Управління комунальної власності Херсонської міської ради є  органом, уповноваженим органом місцевого самоврядування управляти майном, що перебуває у комунальній власності, а тому і має право виступати орендодавцем відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
Наведеним спростовується безпідставне твердження скаржника, що жодних документів, які б підтверджували передачу орендованого майна на баланс або у власність Управлінню комунальної власності Херсонської міської ради відповідачеві не надавалось, а тому Управління комунальної власності Херсонської міської ради не може виступати орендодавцем та стороною у договірних відносинах щодо передачі в оренду приміщень підвалу, загальною площею 184,3 кв. м., розташованих за адресою : м. Херсон, проспект Текстильників, 3, за договором оренди державного майна № 172-23-065 від 26.12.2003 року, а також що Управління комунальної власності Херсонської міської не є належним позивачем та не немає законних підстав на подачу позову до ТОВ «Південний регіон» про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 233 387,36 грн. згідно з договором оренди № 172-23-065 від 26.12.2003.
Твердження скаржника щодо неналежності приміщень, які є предметом договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003, до комунальної власності територіальної громади міста Херсона спростовуються наявним у справі рішенням Херсонської міської ради від 06.07.2007 № 490 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста 15 житлових будинків з вбудованими та прибудованими приміщеннями, прилеглими прибудинковими територіями та інженерними спорудами на них, із зовнішніми тепловими та водопровідно-каналізаційними мережами і вводами, що перебувають у власності ВАТ «Херсонський бавовняний комбінат» з відповідним переліком до нього, в якому міститься житловий будинок з вбудованими та прибудованими приміщеннями по пр. Текстильників, 3 в м. Херсоні, та актом приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність від 03.09.2007.
А також, обставини щодо передачі житлового будинку №3 по проспекту Текстильників у м. Херсоні до комунальної власності територіальної громади міста та зміни орендодавця і укладання додаткової угоди № 5 від 29.10.2007 та додаткового договору від 10.03.2011 до договору оренди № 172-23-065 від 26.12.2003 встановлені рішенням господарського суду Херсонської області від 15.11.2011 у справі №5024/1514/2011 за позовом ТОВ «Південний регіон» до управління комунальної власності про визнання права на приватизацію нежитлових приміщень шляхом викупу, яке набрало законної сили.
Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі, де брали участь ті самі сторони, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України вони не повинні доводитися знову у даній справі.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметні доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.  
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 5251,23  грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Херсонської області від 20 травня 2021 у справі    № 923/898/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південний регіон" - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 27.10.2021.

Головуючий  суддя:                                                             Бєляновський В.В.

Судді:                                                                                      Богатир К.В. 

                                                                                                           Мишкіна М.А.