Номер провадження: 22-ц/813/8144/21 
Номер справи місцевого суду: 522/14003/20
Головуючий у першій інстанції Кузнецова  В.В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року,  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
У лютому 2021 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. 
РішеннямПриморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (ЄДРПОУ: 6303264, адреса: м.Одеса, вул. Канатна, 134), про визначення місця проживання дитини – відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (ЄДРПОУ: 6303264, адреса: м.Одеса, вул. Канатна, 134), про визначення місця проживання дитини – задоволено. 
Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та визначити місце проживання дитини – ОСОБА_4 із матір`ю, тобто з нею. В позовних вимогах ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 – відмовити в повному обсязі, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року – залишити без змін (том ІІ: а.с. 53-57). 
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2006 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 »), актовий запис №243.
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 21.11.2006 року), який проживає разом з ОСОБА_7 .
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.06.2009 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 , 1978 року народження, та ОСОБА_6 .
ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 здійснює на сина негативний вплив, налаштовує проти неї та рідних, просить його щоб син не ходив на додаткові заняття, на музику, заняття іноземними мовами та перейшов з гімназії №1 в звичайну школу. ОСОБА_2 взагалі не звертав увагу на виховання сина, але коли з нього були стягнуті аліменти , останній вказав, що жити він їй не дасть, буде маніпулювати сином. На сьогоднішній день дитина повністю змінилась, його хотіли виключити гімназії за поведінку та відношення до учителів: почав грубити вчителям, погано поводитися на уроках, сильно погіршилася успішність. Також став себе грубо вести на додаткових заняттях, їх пропускати. Відповідач став постійно забирати сина без її згоди, заборонив сину говорити їй де вони проживають, де бувають та чим займаються.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що жодних перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 , матері та неповнолітнього ОСОБА_3 , 2006 р.н., ніхто не чинить, син має власний телефон та власну думку, відповідно до якої він вирішує з ким спілкуватись, а з ким ні. З його боку також жодних перешкод щодо спілкування дитини з матір`ю не вчиняється.
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пояснив, що батько ніяким чином не налаштовує його проти рідних, а саме: матері, сестри та бабусі. Крім того, зазначив, що він бажає проживати з батьком, оскільки його мати не піклується про нього, не купує одягу, не бере участь в його житті, проживає разом зі своїм новим чоловіком. З батьком йому комфортно. Він його розуміє, забезпечує всім необхідним та знає, що батько його любить. 
Згідно висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.03.2021 рок № 01-11/515/1вих. Вирішено вважати доцільним визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 . 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України.
Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сімЧї (ч. 6 ст. 7 СК України).
Згідно ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Таким чином, законодавством визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків; те, що визначальну роль при вирішенні питань про місце проживання дітей з одним з батьків повинні відігравати найкращі інтереси дитини.
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до положень ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції).
Однак, визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють.
Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини.
Згідно ч. 2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03.12.2009 року).У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року) суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden від 27.11.1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Із системного тлумачення п. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції, ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Судовим розглядом справи встановлено, що згідно довідки № МІ-177478-ф/л від 01.09.2020 року про реєстрацію місця проживання перебування фізичної особи на території м. Одеси наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до довідки № М1-177519-ф/л від 01.09.2020 про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком, ОСОБА_2 , відповідно до договору оренди житлового приміщення від 20.05.2020 року проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Судом також встановлено, що з власноручно написаного пояснення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наданого до Служби у справах дітей вбачається, що дитина хоче проживати разом з батьком, так як між ним та матір`ю, ОСОБА_8 , немає порозуміння.
22.09.2020 року заключено декларацію № 0001-Х55К-М900 з сімейним лікарем КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 14» Одеської міської ради, довіреною особою неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено батька, ОСОБА_2 .
Відповідно до характеристики Одеської гімназії № 1 імені А.П. Бистріної Одеської міської ради Одеської області, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається в вищезазначеній установі з 01.09.2017 року. За час навчання зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний та кмітливий учень. У класному колективі користується авторитетом, має багато друзів серед однокласників.
Згідно довідки про доходи ТОВ «ООО Комплекселектромонтаж» від 09.02.2021 року ОСОБА_2 , працює офіційно, має постійний дохід.
Відповідно до характеристики ТОВ «ООО Комплекселектромонтаж» від 23.09.2020 року, гр. ОСОБА_2 , зарекомендував себе грамотним та відповідальним працівником, за період роботи в організації стягнень не мав.
З висновку органу опіки та піклування Одеської міської ради вбачається, що відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів КНП «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я Одеської обласної ради» від 09.11.2020 року, ОСОБА_2 , без ознак психічного розладу,
Згідно довідки КНП «Одеського обласного медичного Центру психічного здоров`я» Одеської обласної ради від 09.11.2020 року, гр. ОСОБА_2 , на наркологічному обліку не значиться.
Крім того, з вказаного висновку вбачається, що мати неповнолітнього, ОСОБА_9 (зі слів, 27.04.2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на ОСОБА_12 , надала до Служби у справах дітей Одеської міської ради заяву-пояснення від 11.02.2021 року, в якій зазначила, що вона проти визначення місця проживання сина з батьком, проте враховує бажання сина проживати разом з батьком.
Згідно листа центру соціальних служб Одеської міської ради від 10.02.2021 року № 05/01—53 фахівцями із соціальної роботи було здійснено вихід за адресою проживання неповнолітнього, а саме: АДРЕСА_4 . Під час відвідування вдома знаходились батько, ОСОБА_2 з сином. Родина проживає в орендованій однокімнатній квартирі, в якій чисто та охайно, в наявності газо-, водо-, електропостачання. У дитини є їжа, одяг, окреме ліжко, стіл, шафи. Зі слів неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , він виявив бажання проживати разом з батьком з квітня 2020 року. Причиною такого бажання він назвав конфлікти з матір`ю та вітчимом. Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатково займається англійською мовою та математикою. Також, 05.02.2021 року фахівцями Центру був здійснений вихід за адресою проживання матері: АДРЕСА_1 . Під час відвідування вдома знаходилася мати, ОСОБА_8 , яка проживає разом з дочкою, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та бабусею - ОСОБА_14 . Родина проживає у власній 3-х кімнатній квартирі, є газо-, водо-, електропостачання. Для неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , облаштована окрема кімната, є ліжко, шафи, їжа та одяг. Зі слів гр. ОСОБА_8 , конфлікт з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виник у зв`язку з тим, що він мав конфлікт з однокласником.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що беручи до уваги бажання та вік дитини (на час розгляду справи ОСОБА_3 виповнилось 14 років) та висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради суд вважає, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , необхідно визначити з батьком ОСОБА_2 .
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву тільки тому, що продовжує з`ясовувати свої відносини саме із нею, самостверджуючись за рахунок дитини. Проте, вказані доводи апелянта є безпідставними, оскільки цивільно - процесуальним кодексом України, зокрема ст. 193, передбачено право відповідача пред`явити зустрічний позов, чим і ОСОБА_2 скористався. 
У апеляційній скарзі, ОСОБА_1 також посилається на те, що відповідно до рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30.06.2009 року у справі №2-7411/09, син ОСОБА_15 проживав тільки із нею та до часу подання нею позову до суду про стягнення аліментів, відповідач із дитиною бачився дуже рідко, а саме як зазначає апелянт - один, два рази на рік і саме після подання вказаного позову до суду, ОСОБА_2 почав здійснювати на сина негативний вплив, налаштовувати проти матері і рідних, став просити його щоб він не ходив на додаткові заняття, музику, заняття іноземними мовами, та перейшов з гімназії в звичайну школу. 
На вищевказані доводи апелянта слід зазначити наступне.
Так, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2 посилався на те, що жодних перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 , матері та неповнолітнього ОСОБА_3 , 2006 р.н., ніхто не чинить, син має власний телефон та власну думку, відповідно до якої він вирішує з ким спілкуватись, а з ким ні. З його боку також жодних перешкод щодо спілкування дитини з матір`ю не вчиняється.
Окрім того, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції був особисто допитаний неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який пояснив, що батько ніяким чином не налаштовує його проти рідних, а саме: матері, сестри та бабусі. Крім того, зазначив, що він бажає проживати з батьком, оскільки його мати не піклується про нього, не купує одягу, не бере участь в його житті, проживає разом зі своїм новим чоловіком. З батьком йому комфортно. Він його розуміє, забезпечує всім необхідним та знає, що батько його любить. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 також надав аналогічні пояснення, зазначивши, що через конфлікти з матір`ю та вітчимом він сам прийшов проживати до батька, який   турбується про його здоров`я та приділяє значну увагу вихованню та навчанню , слідкує за дотримання особистої гігієни, режиму харчування.
Також матеріалами справи встановлено, що згідно висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.03.2021 рок № 01-11/515/1вих. вирішено вважати доцільним визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 . 
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що батько своїми діями шкодить розвиткові сина або належним чином не виконує свої батьківські обов`язки. Обставин, за яких дитина не могла б проживати з батьком, враховуючи насамперед думку самого ОСОБА_3 , судом не встановлені.
Розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, суд першої інстанції вірно надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини. Визначення судом місця проживання дитини із батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із сином, оскільки не обмежує її у праві спілкування з сином, прийняття участі у його вихованні, не позбавляє обов`язку піклуватися про здоров`я сина та стан його розвитку.
З урахуванням вищевикладеного, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та відповідно задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки визначення місця проживання дитини з батьком відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини та проживання дитини з батьком не призведе до істотного порушення прав матері, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні, чого не заперечував ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції.
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.  
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11.10.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева