КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 752/24894/20                                           Головуючий у суді першої інстанції - Колдіна О.О.
Номер провадження № 22-ц/824/10720/2021                                          Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2021 року                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:          Яворського М.А.,
суддів:                             Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, -
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, який мотивувало тим, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачем зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
Крім того, 01 березня 2019 року між ТОВ «Теплопостачсервіс» та відповідачем по справі було укладено Договір №54/125 «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води» за вищевказаною адресою.
ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на квартиру, споживає комунальні послуги, однак в період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року не здійснив оплату з надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість за вказаний період у розмірі 7 719,35 грн за централізоване опалення та 2 275,85 грн за постачання гарячої води. 
В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань по оплаті за житлово-комунальні послуги позивач просить стягнути в судовому порядку суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, а також з врахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.
Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Теплопостачсервіс» просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» заборгованості за :
- оплату житлово - комунальної послуги з централізованого опалення у розмірі 7 719,35 грн;
- три проценти річних нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 578,22 грн;
- інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 1443,90 грн;
- оплату житлово - комунальної послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 275,85 грн;
- три проценти річних нарахованих на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 89,52 грн;
- інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 113,40 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Теплопостачсервіс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс»  заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 7719,35 грн, інфляційні витрати у розмірі 1443,90 грн, три відсотка річних у розмірі 578,22 грн, а також заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 2275,85 грн, інфляційні витрати у розмірі 113,40 грн, три відсотка річних у розмірі 89,52 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Теплопостачсервіс» суму судового збору у розмірі 2102 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що суд першої інстанції визнав встановленою обставину, яка не було доведена належними і допустимими доказами, зокрема, судом не було встановлено чи дійсно ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01 липня 2014 року.
Враховуючи вказане вище, апелянт вважає, що немає належних доказів того, що позивачем надавались послуги відповідачу по справі в період до дня укладення договору, а саме до 01 березня 2019 року.
Таким чином, ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції змінити рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року, а саме відмовити ТОВ «Теплопостачсервіс» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості та штрафних санкцій за період з 2016 року по 01 березня 2019 року, а в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.
В подальшому, 01 липня 2021 року представник ТОВ «Теплопостачсервіс» - Жидченко К.П. подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що наведена відповідачем по справі аргументація у відзиві на позовну заяву та в поданій апеляційній скарзі має на меті виключно бажання відповідача ухилитися від обов`язку із плати за централізоване опалення та постачання гарячої води.
Так, представник Жидченко К.П. зазначає, що відповідач по справі не спростував доводів позовної заявив в частині того, що позивач не є постачальником послуг гарячого водопостачання та централізованого опалення та що дійсно є інший постачальник, відмінний від ТОВ «Теплопостачсервіс», зазначених послуг. 
Разом з тим, представник ТОВ «Теплопостачсервіс» наголошує, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг 27 червня 2014 року було видано Постанову №793, якою встановлено тарифи на теплову енергію для потреб населення ТОВ «Теплопостачсервіс», яка набрала чинності з 01 липня 2014 року та відповідно до діючого на той момент законодавства, надала можливість позивачу здійснювати послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення.
У відзиві зазначено, що вказана постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг є загальновідомою інформацією та не потребує доказування. Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Крім того, представник ТОВ «Теплопостачсервіс» зазначає також про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними, а факт відсутності письмово укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, представник ТОВ «Теплопостачсервіс» - Жидченко К.П. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Теплопостачсервіс» мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , в той час як ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою. Вказано, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Судом зазначено, що на вказані правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем по справі не було надано достатніх доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань, передбачених законом, по оплаті за спожиті комунальні послуги, а тому й позовні вимоги підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35213939 від 20 березня 2015 року, а також свідоцтвом про право власності від 14 січня 2009 року (а.с.11-12).
Так, в матеріалах справи містяться також розрахунку нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості боржника ОСОБА_1 з житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, виконаний ТОВ «Теплопостачсервіс» за період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року (а.с.7-8).
Крім того, між ТОВ «Теплопостачсервіс» (виконавець) та ОСОБА_1 (споживач) 01 березня 2019 року було укладено договір 54/125 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с.9-10).
 Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.
Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Положення статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз`яснює, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
Враховуючи вказані вище положення закону, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35213939 від 20 березня 2015 року, а також свідоцтвом про право власності від 14 січня 2009 року (а.с.11-12). Вказане свідчить про те, що на ОСОБА_1 лежить тягар утримання даного нерухомого майна, як на його власникові.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, визначено, що ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання (пункт 2 вказаних Правил).
Централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання (пункт 2 вказаних Правил).
Відповідно до положень пункту 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
Відповідно до положень пункту 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.
У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.
У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку.
Так, із наданого розрахунку нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості боржника ОСОБА_1 з житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, виконаний ТОВ «Теплопостачсервіс» за період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року вбачається, що вказаний розрахунок здійснено на підставі індивідуальних засобів обліку.
Разом з тим, апелянт ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем не було доведено факт того, що саме ТОВ «Теплопостачсервіс» було виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01 липня 2014 року.
Однак, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг 27 червня 2014 року було видано Постанову №793, якою встановлено тарифи на теплову енергію для потреб населення ТОВ «Теплопостачсервіс», яка набрала чинності з 01 липня 2014 року та відповідно до діючого на той момент законодавства, надала можливість позивачу здійснювати послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення.
Вказана постанова є загальнодоступною інформацією та не потребує доказування. Крім того, відповідачем по справі ОСОБА_1 не було спростовано вказаних доводів позовної заяви в частині того, що ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг. ОСОБА_1 не надав до суду першої інстанції, та не зазначив в апеляційній скарзі щодо наявності належних і допустимих доказів того, що послуги з опалення та постачання гарячої води надавав інший виконавець послуг, відмінний від ТОВ «Теплопостачсервіс», а бо ж квитанції, які б підтвердили сплату за такі послуги іншому виконавцю зазначених послуг та  відсутність у нього заборгованості за вказані житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Вказане грошове зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг відповідач, на момент розгляду справи, не виконав, тому, з точки зору апеляційного суду, ТОВ «Теплопостачсервіс», відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що позивач у встановленому порядку довів законність та обґрунтованість позовних вимог, відповідач на спростування вказаних доводів, доказів  не подав, а його заперечення щодо не надання позивачем вищезазначених послуг на підтверджуються відповідними доказами, а тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
  _______________                ________________                 ______________
     М.А.Яворський                 Т.Ц.Кашперська                    В.О.Фінагеєв