Постанова
Іменем України
 
06 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/17844/13

провадження № 61-18240св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2019 року у складі судді Сидорука Є. І. та постанову Рівненського апеляційного суду від 
19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
01 жовтня 2013 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 березня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 155, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмір 38 461,54 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,7 % річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 25 березня 2015 року. Вказаним договором сторони погодили умови повернення кредиту, а саме щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, шляхом погашення кредиту рівними частинами в сумі 458,00 Євро.
 
28 березня 2008 року між АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 155/1, відповідно до умов якого остання поручилась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов?язань за кредитним договором від 
28 березня 2008 року № 155, в тому ж обсязі, що і боржник (пункт 3.1 кредитного договору).
 
Через невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 25 вересня 
2018 року становить 46 995,75 Євро, з яких: загальна сума простроченої заборгованості - 26 094,62 Євро; загальна сума прострочених процентів - 
10 911,96 Євро; загальна сума пені за непогашення кредиту - 2 857,36 Євро; загальна сума пені за несплату відсотків - 1 194,86 Євро; загальна сума 
3 % річних за непогашення кредиту - 2 349,10 Євро; загальна сума 3 % річних за несплату відсотків - 3 587,85 Євро.
 
АТ «Ощадбанк», з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, остаточно просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь 
АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 
2008 року, яка станом на 25 вересня 2018 року становить 46 995,75 Євро та витрати по сплаті судового збору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 
2019 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом в сумі 30 086,18 Євро, з яких: загальна сума простроченої заборгованості - 
26 094,62 Євро та сума прострочених процентів в розмірі - 3 991,56 Євро.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 3 555,70 грн.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що АТ «Ощадбанк» звернулося з позовом до суду з пропуском дворічного строку на пред`явлення вимоги до поручителя, тому, в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, пункту 4.2. Договору поруки № 155/1 від 28 березня 2008 року порука припинилась, а банк втратив право вимоги до поручителя.
 
Вимога про сплату заборгованості ОСОБА_1 була отримана 18 жовтня 
2011 року, в суд за захистом свого порушеного права АТ «Ощадбанк» звернувся 01 жовтня 2013 року, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на стягнення тільки відсотків в сумі 3 991,56 Євро нарахованих саме за цей період.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 3 991,56 Євро - сума прострочених процентів та в частині відмовлених в задоволенні позовних вимог - скасовано.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» 6 742,89 Євро - загальна сума прострочених процентів; 1 621,07 Євро - загальна сума пені за непогашення кредиту; 551,24 Євро - загальна сума пені за несплату відсотків; 2 349,10 Євро - загальна сума 3 % річних за непогашення кредиту; 3 587,85 Євро - загальна сума 3 % річних за несплату відсотків, що відповідно до курсу Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 495 467,72 грн.
 
У іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощабданк» судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 3 664,66 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вимога від 23 березня 
2011 року № 09-12/1082, якою повідомлено ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості, не містить зобов`язання про повернення всього кредиту, а лише простроченої по ньому заборгованості, а відтак апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором станом на час подання позову.
 
Щодо відмови у стягнені заборгованості солідарно з поручителя, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо припинення поруки в силу частини четвертої статті 559 ЦК України та пункту 4.2. Договору поруки № 155/1 від 28 березня 2008 року.
 
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
 
05 грудня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що не застосування для позичальника, у зв?язку із направленням вимоги від 23 березня 2011 року, частини другої статті 1050 ЦК України, є неправильним, оскільки до поручителя суд вважав, що це є зміною виконання зобов?язання, а до боржника ні, що в свою чергу є взаємовиключними обставинами. Апеляційним судом безпідставно незастосовано строки позовної давності.
 
Доводи інших учасників справи
 
04 січня 2021 року АТ «Ощадбанк» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Рівненського міського суду Рівненської області. 
 
12 лютого 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2019 року та постановою Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відтак згідно правил частини першої статті 400 ЦПК України, оскаржувані судові рішення в цій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.
 
Фактичні обставини справи
 
28 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 155.
 
Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати відповідачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 38 461,54 Євро, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути дану суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 10,70 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (пункт 1.2. Договору).
 
Згідно з пунктом 3.3.1. кредитного договору відповідач зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором; використовувати кредит на цілі та у строки, визначені договором: повернути кредит в сумі 38 461,54 Євро (пункт 3.3.3); щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 458,00 Євро та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом (щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця наступного за звітним), шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань; останній платіж в рахунок погашення Кредиту та сплати нарахованих Банком процентів здійснити не пізніше 25 березня 2015 року; точно в строки, обумовлені цим договором, погашати Кредит та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено в договорі: у разі порушення умов цього договору на вимогу Банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або пені; відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього Договору.
 
Відповідно до пункту 3.2.1 кредитного договору банк має право вимагати від відповідача належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань за цим Договором.
 
Банк має право на підставі пункту 2.3 кредитного договору у разі порушення відповідачем умов цього Договору достроково стягнути кредит та суму нарахованих відсотків та інших платежів, що підлягають сплаті.
 
Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту, своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, комісійних винагород відповідач зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,032 % від суми платежу, за кожний день прострочення.
 
28 березня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 155/1.
 
Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель поручається перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.
 
23 березня 2011 року АТ «Ощадбанк» направив ОСОБА_1 вимогу, згідно якої банк вимагав у строк до 22 квітня 2011 року погасити всю заборгованість 
(т. 1, а. с. 17).
 
Позичальник взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, у встановлений термін, не виконав, з зв?язку із чим за розрахунком банку станом на 25 вересня 2018 року заборгованість становить 46 995,75 Євро, з яких: загальна сума простроченої заборгованості - 26 094,62 Євро; загальна сума прострочених процентів - 10 911,96 Євро; загальна сума пені за непогашення кредиту - 2 857,36 Євро; загальна сума пені за несплату відсотків - 
1 194,86 Євро; загальна сума 3 % річних за непогашення кредиту - 2 349,10 Євро; загальна сума 3 % річних за несплату відсотків - 3 587,85 Євро.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Установивши, що ОСОБА_1 отримав від кредитора кредитні кошти, проте зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по сумі кредиту. 
 
Викладені правові висновки в оскаржуваних судових рішеннях не суперечать висновкам, які містяться в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, щодо доказів, які підтверджують отримання позичальником кредитних коштів.
 
Проте, з висновком апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та 3 % річних погодитися неможливо з таких підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Установивши, що АТ «Ощадбанк» надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу від 
23 березня 2011 року № 09-12/1081 з вимогою у строк до 22 квітня 2011 року погасити всю заборгованість, яка отримана боржником 18 жовтня 2011 року, апеляційний суд безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пеню за несвоєчасно сплачений кредит та відсотки після цього строку до 01 жовтня 2013 року (станом на час подання позову). У результаті чого апеляційний суд неправильно визначився з періодом, за який слід стягнути заборгованість за процентами, пенею за кредитним договором з позичальника.Нарахування 3 % річних на суму кредиту залежить від загального розміру боргу за кредитним договором, з періодом нарахування якого апеляційний суд визначився неправильно.
 
За вказаних обставин Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неправильне врахування висновків Верховного Суду, що призвело до порушення прав відповідача.
 
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати та (або) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення  та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції частково прийнята без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині позовних вимог АТ «Ощадбанк» до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та 3 % річних скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині задоволених позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 26 094,62 Євро залишити без змін.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та 3 % річних скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов