П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/16935/20 
Головуючий у І інстанції:  Токарева М.С.  
Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 
11 листопада 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про  визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошового забезпечення, 
В С Т А Н О В И В :
26 вересня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в день виключення із списків особового складу, грошової компенсації за неотримане речове майно;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 19 675,23 грн;
- стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (несвоєчасна виплата грошової компенсації за неотримане речове майно) за весь період затримки розрахунку з 19.07.2020 по день фактичного розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи – по день постановляння рішення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо непроведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 на день виключення його із списків особового складу та усіх видів забезпечення - 19.07.2020.
Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2020 по 24.07.2020 у сумі розміром 2857,64 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволенні адміністративного позову та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовну заяву залишити без розгляду, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що наказом коменданта Окремої комендатури охорони і забезпечення від 22.07.2020 №442-АГ позивачу була призначена виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 19 675,23 грн., з яких 335,93 грн. становить вартість недоносу, що підтверджується відповідним додатком №3, який долучений відповідачем до матеріалів справи.
Також, апелянт вказує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по справі та визначенні суми середнього заробітку не враховані всі обставини, що мають істотне значення для справи, зокрема те, що 24.07.2020 на реквізити, які вказані особисто позивачем в рапорті, перераховано грошові кошти за компенсацію вартості за неотримане речове майно в повному обсязі, тоді як час затримки розрахунку при звільненні становить 4 дні, що не може свідчити про умисне неперахування такої компенсації, оскільки саме за вказаний термін реалізовано рапорт позивача.
Крім того, відповідач зауважує, що в рапорті про виплату компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 надав письмову згоду на отримання ним вказаної виплати після фактичного виключення його зі списків особового складу.
В апеляційній скарзі представник Адміністрації Державної прикордонної служби України також зазначає про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, у зв`язку з чим наявні підстави для залишення адміністративного позову без розгляду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно витягу наказу від 17.07.2020 №681-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 19.07.2020.
Наказом Окремої комендатури охорони і забезпечення  Державної прикордонної служби України від 22.07.2020 №442-АГ було визначено виплату ОСОБА_1 - компенсацію за неотримане речове майно  у сумі 19675,23 грн. ( вартість недоносу становить 353,93 грн).
Позивач вважає, що невиплата спірної грошової компенсації свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується виплата відповідачем позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність бездіяльності відповідача щодо не здійснення виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вказав на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів  Кодексу законів про працю України та стягнення на користь позивача відповідно до  ст.117 Кодексу законів про працю України  середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 
Враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні – 4 дні, а також середньоденне грошове забезпечення позивача в розмірі 714,41 грн., суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні позивача  в розмірі  2857,64 грн. (714,41*4).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тобто, рішення суду першої інстанції, з урахуванням вимог апеляційної скарги, переглядається в частині задоволених позовних вимог.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом  статті 17 Конституції України  держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі - Закон №2011-ХІІ).
Згідно з частиною другою  статті 1-2 Закону №2011-ХІІ  у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини першої  статті 9-1 Закону №2011-ХІІ  речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, в тому числі - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі - Порядок) грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 визначив правову природу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та строки її виплати.
При визначені правової природи грошової компенсації за неотримане речове майно Суд зазначив, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплати військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX, яким Розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
В свою чергу, 17.07.2020 набрав чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" №731-IX.
Згідно з п.2 ч.2 резолютивної частини даного Закону, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Тобто, фактично строки в межах даних правовідносин були призупиненні до 06.08.2020, з якого й необхідно рахувати місячний строк звернення.
З матеріалів справи встановлено, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 19.07.2020, а грошову компенсацію за неотримане речове майно перераховано на картковий рахунок позивача згідно платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи, 24.07.2020.
При  цьому, днем фактичного  розрахунку при звільненні є саме 24.07.2020.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом лише 26 вересня 2020 року, що підтверджується відповідним штампом на конверті, в якому надійшов адміністративний позов, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.  
Позивачем разом з позовною заявою подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. В обґрунтування вказаної заяви ОСОБА_1 вказує, що про розмір компенсації за неотримане речове майно йому стало відомо 31.08.2020, тобто з відповіді Адміністрації Держприкордонслужби від 27.08.2020 №705-Б-10045 на лист позивача, у зв`язку з чим перебіг строків звернення до суду розпочинається саме з вказаної дати.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереробними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Колегія суддів звертає увагу, що рішенням суду першої інстанції встановлено обставину щодо отримання ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове забезпечення саме 24.07.2020. 
Враховуючи, що рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання Адміністрації Державної прикордонної служби України виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 19675,23 грн. сторонами не оскаржувалось, колегія суддів вважає, що обставина щодо дати отримання ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове забезпечення саме 24.07.2020 є встановленою.
При цьому, в постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 Верховний Суд вказав, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено частиною 5 статті 122 КАС України та обчислюються з дня фактичного розрахунку.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилається як на підставу для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки не є об`єктивно непереборними та такими, що не залежали від волевиявлення позивача, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Зазначене не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення по суті.
Отже, оскільки за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.
Згідно ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.3,4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п.3 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що згідно вимог ст.315 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду. 
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України  задовольнити  повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошового забезпечення скасувати в частині стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2020 по 24.07.2020 у сумі розміром 2857,64 грн.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошового забезпечення   залишити без розгляду.
В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.