ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 р.	Справа № 520/4584/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 (головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А.) по справі № 520/4584/2020
за позовом            ОСОБА_1  
до           Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:
- визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, викладені в листах № 2000-0317-8/4891 від 06.03.2020 та № 2000-0307-8/100822 від 07.12.2020 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області    здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90% відсотків від суми заробітної плати згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 "Про умови оплати праці прокурорів", визначену у розмірі 64 845,08 грн, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, компенсувати різницю у виплатах;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду спричинену незаконним рішенням, незалежно від вини в сумі 10 000,00 грн.;
- допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 здійснити перерахунок пенсії за вислугу років.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90% відсотків від суми заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.
ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням в частині перерахунку пенсії з урахуванням довідки про розмір заробітної плати від 05.11.2020 та  відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити.  
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження розміру заробітної плати у розмірі 64 845,08 грн, ним надавалась довідка від 05.11.2020, з урахуванням якої має бути здійснений перерахунок його пенсії, проте судом першої інстанції не зазначено підстав її неврахування. 
Крім того, вважає, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, в підтвердження чого суду першої інстанції надавались відповідні докази, а саме: довідки про наявність хронічних захворювань, чеки на придбання ліків, лист першого заступника Генерального прокурора України про відмову у задоволенні заяви про призначення матеріальної допомоги. Натомість, суд першої інстанції не зазначив підстав неврахування вказаних доказів, що, на думку апелянта, свідчить про помилковість висновків суду в частині відмови в стягненні моральної шкоди.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач) не погодившись із рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати  та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.  
В обґрунтування зазначає, що висновки суду щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача здійснювати позивачу виплату пенсії в розмірі 90% відсотків від суми заробітної плати, згідно ст.50-1 Закону України " Про прокуратуру", фактично зобов`язує застосувати відповідачем норми закону, які втратили чинність 
Крім того, на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України не було прийнято нормативно-правового акту, яким би було визначено умови та порядок перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як того вимагають положення ч. 20 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру”, отже дії пенсійного органу щодо відмову у перерахунку пенсії є правомірними, а ст.50-1 Закону України " Про прокуратуру" не підлягає застосуванню.
Щодо обмеження граничного розміру пенсії , зазначає, що п.1 ст.86 Закону України " Про прокуратуру" встановлено максимальний розмір пенсії, ці норми закону є чинними, а тому підлягають застосуванню. Така правова позиція також висловлена Веховним Судом в постанові від 18.03.2018  № 183/342/17 та від 03.04.2018 по справі № 361/4922/17.
У зв`язку з чим відсутні підстави вважати дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії позивача протиправними, та, відповідно, покладати на пенсійний орган обов`язки не передбачені законодавством. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідач не надав відзив на апеляційну скаргу позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційні скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1   не підлягає задоволенню, апеляційна скарга  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1  з 20.12.2001 є пенсіонером, перебуває на обліку у Головнму управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” №1789-ХІІ.
28.02.2020 прокуратурою Полтавської області позивачу видано довідку про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії за посадою заступник начальника відділу в сумі 35 719,00 грн (а.с 6).
05.03.2020 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про  перерахунок пенсії, за наслідками розгляду якого рішенням від 06.03.2020 ГУ ПФУ в Харківській області  відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії, посилаючись на те, що пенсію за вислугу років йому призначено та виплачується згідно постанови Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.08.2016 у справі №629/3099/16, згідно ст.50-1 Закону "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, з розрахунку 90% від середньої заробітної плати  працівника прокуратури, згідно довідки прокуратури Полтавської області від 29.06.2016, починаючи з 01.01.2016, без обмеження граничного розміру. 
В зв`язку з тим, що призначення пенсії за вислугу років проведено відповідно до ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, з урахуванням постанови суду, а також, що рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р(ІІ)2019 стосується перерахунків пенсії, призначених відповідно до Закону України № 1697-VII “Про прокуратуру” (а.с. 5, 234).
05.11.2020 прокуратурою Полтавської області позивачу видано нову довідку про розмір заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії за посадою заступник начальника відділу в сумі 64 845,08 грн (а.с 114).
За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.12.2020, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.12.2020 № 7062 відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії з підстав того, що йому вже проведено такий перерахунок з 01.10.2020 в розмірі 60% від суми заробітної плати станом на 11.09.2020 та з обмеженням її граничним розміром (а.с. 116).
Не погодившись із рішеннями відповідача про відмову у здійсненні перерахунку пенсії, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, та враховуючи наявність у позивача права на перерахунок пенсії за вислугу років, призначеної на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати та без обмеження граничного розміру у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам, визнав протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо відмови у такому перерахунку та зобов`язав здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" з розрахунку 90 % від суми заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням проведених виплат.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що листи від 06.03.2020 та від 07.12.2020, якими надано відповідь на заяви позивача  не є актами індивідуальної дії, а тому відсутні підстави для їх скасування. Також суд першої інстанції вважав, що вимоги щодо визначення конкретного розміру пенсії, яка підлягає виплаті позивачу є передчасними. 
Крім того, суд відмовив у стягненні моральної шкоди з огляду на відсутність доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
На час призначення позивачу пенсії (грудень 2001 р.) особливості пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначалися статтею 50-1 Закону “Про прокуратуру” № 1789-ХІІ (до 15 липня 2015 року) (далі - Закон № 1789-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Згідно із ч. 12 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч. 17 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ).
14 жовтня 2014 року ухвалено Закон України “Про прокуратуру” № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ).
У первинній редакції ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-VІІ мала такий текст: “Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки”.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України” (далі - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (діяла до 15 липня 2015 року) та частину двадцяту статті 86 Закону № 1697-VІІ (набрала чинності 15 липня 2015 року) викладено у новій редакції, відповідно до якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Прийняття зазначеного Закону, як вбачається із пояснювальної записки до його законопроекту, було обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей держави дії положень окремих законів України, створення умов для стабілізації фінансового стану держави та удосконалення окремих положень соціальної політики.
Таким чином, починаючи з 1 січня 2015 року в Україні жоден закон не визначав ані умов (підстав), ані порядку перерахунку пенсій за вислугу років, призначених на підставі Закону України “Про прокуратуру”.
Законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 01 січня 2015 року делегував Кабінету Міністрів України.
Судом встановлено, що Кабінет Міністрів України впродовж 2015-2019 років не визначив умов та порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури.
13 грудня 2019 року Конституційний Суд України за результатами розгляду справи за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини двадцятої статті 86 Закону № 1697-VII ухвалив Рішення № 7-р(II)/2019, яким:
- визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини двадцятої статті 86 Закону № 1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України;
- положення частини двадцятої статті 86 Закону № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
До того ж Конституційний Суд України установив такий порядок виконання цього Рішення:
- частина двадцята статті 86 Закону № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;
- частина двадцята статті 86 Закону № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції:
“ 20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки”.
Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Зазначене Рішення КСУ стало підставою для звернення позивача, який отримує пенсію відповідно до Закону України “Про прокуратуру”, за отриманням актуальної довідки про заробітну плату та в подальшому до відповідача із заявою про перерахунок пенсії.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.03.2020 та 02.12.2020 позивач звертався до пенсійного органу із заявами про перерахунок пенсії, за наслідками розгляду яких відповідачем 06.03.2020 надана відповідь у формі листа та 07.12.2020 прийнято рішення № 7062  про відмову у такому перерахунку. 
Позивачем оскаржені рішення відповідача від 06.03.2020 та від 07.12.2020, проте судом першої інстанції відмовлено в позові щодо визнання їх протиправними та скасування. 
В цій частині рішення суду першої інстанції не є предметом апеляційного оскарження сторонами по справі. 
Таким чином, рішення, прийняті пенсійним органом  06.03.2020 та 07.12.2020 № 7062, яким відмовлено в проведенні перерахунку пенсії позивачу  в розмірі 90% та без обмеження розміру пенсії, є чинними, за наслідками судового розгляду не скасованими.
Натомість, суд першої інстанції вийшов за межі позову та визнав протиправною бездіяльність пенсійного органу, яка полягає у відмові ОСОБА_1 здійснити перерахунок пенсії.
Колегія суддів вважає вказані висновки суду помилковими, зробленими без з`ясування всіх обставин справи з огляду на наступне.
Судом першої інстанції не взято до уваги, що за наслідками розгляду заяви позивача від 02.12.2020, відповідачем прийнято рішення № 7062 від 07.12.2020, яке  є актом індивідуальної дії, стосується позивача у справі. Такий документ породжує права й обов`язки тільки для того суб`єкта, якому його адресовано.
Крім того, на заяву ОСОБА_1 від 05.03.2020 відповідачем надано відповідь 06.03.2020, що свідчить про відсутність бездіяльності.  
Також, колегія суддів зазначає, що приписами ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 КАС України, суд наділений правом  збирати докази з власної ініціативи, а також повноваженням сприяти в реалізації обов`язку доказування (у випадку неможливості самостійного надання особами, які беруть участь у справі доказів) і витребовувати необхідні докази.
Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вищезазначеним вимогам КАС України достовірно не з`ясував чи приймалось відповідачем рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 05.03.2020, а лише зазначив про його відсутність.
Натомість пенсійним органом суду апеляційної інстанції надано рішення № 1619 від 06.03.2020, прийняте за наслідками розгляду заяви позивача від 05.03.2020, яким відмовлено у перерахунку пенсії (а.с. 234), яке є актом індивідуальної дії.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 здійснити перерахунок пенсії за вислугу років є помилковими, не відповідають встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для зобов`язання  Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90% відсотків від суми заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що пенсійним органом відмовлено позивачу у проведенні перерахунку пенсії, шляхом прийняття рішень від від 06.03.2020 та від 07.12.2020.
Вказані рішення є чинними, не скасованими.
Враховуючи, що ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії, судом першої інстанції відмовлено у скасуванні вказаних рішень і така відмова позивачем в апеляційному порядку не оскаржена, у суду першої інстанції були відсутні  підстави для зобов`язання  ГУ ПФУ в Харківській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90% відсотків від суми заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, а тому в цій частині у задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду судове, в задоволені позову відмовлено , підстави для задоволення апеляційної скарги позивача в частині врахування довідки від 05.11.2020 при перерахунку пенсії  відсутні.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 16 ЦК України   визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п.  51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
В підтвердження завданої моральної шкоди діями пенсійного органу, позивач надав довідки про наявність хронічних захворювань, чеки на придбання ліків, лист першого заступника Генерального прокурора України про відмову у задоволенні заяви про призначення матеріальної допомоги (а.с. 18-23).
Колегія суддів зазначає, що більшість довідок про хвороби видані позивачу в період з 2008 по 2013 рік, лист першого заступника Генерального прокурора України наданий йому 13.06.2019.
Натомість позивач оскаржує рішення відповідача, прийняті у 2020 році, тобто пізніше в часі.
Таким чином, надані позивачем документи в підтвердження завданої моральної шкоди не є належними та допустимими  доказами, що свідчать про те, що саме дії відповідача спричинили розлад його здоров`я чи завдали йому страждань. 
При цьому, суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди (страждань та приниження), а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із діями відповідача. Доказів на підтвердження існування саме моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 21.02.2020 у справі №363/3520/16-а, від 21.02.2020 у справі №628/3028/16-а та від 15.04.2020 у справі №815/63/18, від 09.06.2021 у справі № 280/5216/19, від 30.06.2021 у справі № 818/1392/17.
Крім того, колегія суддів зазначає, що за наслідками апеляційного перегляду у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на його користь.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги відповідача спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі № 520/4584/2020  скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 здійснити перерахунок пенсії за вислугу років, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90% відсотків від суми заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат, допущення негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі № 520/4584/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Л.В. Любчич    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  25.10.2021 року