ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/2928/21 пров. № А/857/12889/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гудима Л. Я.,
                                                                                 Святецького В. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року (прийняте у м. Львові суддею Хомою О.П. за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні) в справі № 380/2928/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського міського центру зайнятості про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

                                                       В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:
- визнати протиправними дії Львівського міського центру зайнятості (далі - ЛМЦЗ) в частині відмови у проведенні перерахунку допомоги по безробіттю у зв`язку з не зарахуванням до її страхового стажу періоду роботи з жовтня 2019 року по вересень 2020 року через відсутність даних про сплату страхових внесків;
- зобов`язати ЛМЦЗ провести перерахунок і виплату допомоги по безробіттю з дня її призначення з урахуванням страхового стажу та сплачених із заробітної плати страхових внесків за період роботи з жовтня 2019 року по вересень 2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 26.10.2020 ЛМЦЗ їй надано статус безробітної. 20.11.2020 вона звернулася до ЛМЦЗ із заявою про зарахування трудового стажу з жовтня 2019 року по вересень 2020 року та здійснення перерахунку допомоги по безробіттю з урахуванням всіх періодів трудової діяльності. ЛМЦЗ листом від 10.12.2020 відмовив їй у здійсненні перерахунку допомоги по безробіттю, з тих підстав, що її страховий стаж протягом 12 місяців, що передували реєстрації як безробітної, становить менше шести місяців. Позивач зазначає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Вважає, що працівники не повинні відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо неналежної сплати страхових внесків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ЛМЦЗ, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача, в тому числі протягом 12 місяців, що передують реєстрації її як безробітної, не підтверджено сплатою єдиного соціального внеску підприємством Філією концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» з листопада 2018 року по серпень 2020 року, а також Концерном «Техвоєнсервіс» у вересні 2020 року. У зв`язку з чим наказом ЛМЦЗ від 01.12.2020 № НТ200201 позивачу призначено допомогу по безробіттю застрахованим особам без урахування страхового стажу відповідно до частин другої та четвертої статті 22 та частини третьої статті 23 абзацу 4 пункту 3-2 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Додатково зазначає, що довідка Концерну «Техвоєнсервіс» від 17.11.2020 № 225/4/258-20, яка додана позивачем до матеріалів справи, не підтверджує її страховий стаж, оскільки підтвердженням такого є лише дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про дохід та сплату єдиного соціального внеску. Також наголошує на врахуванні судом першої інстанції висновків Верховного Суду у справах, які є відмінними за своїми обставинами з його справою.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на те, що вона не може бути позбавлена права на соціальний захист, у вигляді належного матеріального забезпечення на випадок безробіття, через те, що Концерн «Техвоєнсервіс» не виконував належним чином свій обов`язок по сплаті страхових внесків.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в періоди з 15.11.2018 по 06.04.2020 працювала у Філії «Львівський автомобільний ремонтний завод» Концерну «Техвоєнсервіс» та з 08.04.2020 по 30.09.2020 у Львівській дільниці Концерну «Техвоєнсервіс» на посадах юрисконсульта та начальника юридичного відділу, що підтверджується відомостями з трудової книжки серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 наказом від 29.09.2020 № 24-К звільнена з займаної посади за згодою сторін з 30.09.2020; вказане підтверджується відомостями з трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Після звільнення ОСОБА_1 звернулася до ЛМЦЗ.
Наказом ЛМЦЗ від 26.10.2020 № НТ201026 ОСОБА_1 надано статус безробітної, що не заперечується відповідачем.
ОСОБА_1 20.11.2020 звернулася до ЛМЦЗ з заявою, в якій просила зарахувати до її страхового стажу для призначення допомоги по безробіттю період з жовтня 2019 по вересень 2020 року у Філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» та у Львівській дільниці Концерну «Техвоєнсервіс» (далі - Концерн «Техвоєнсервіс»), а також провести перерахунок і виплату допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу та сплачених із заробітної плати страхових внесків за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року.
Свою заяву до ЛМЦЗ ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, а також нараховувався та сплачувався Єдиний соціальний внесок (далі - ЄСВ), що підтверджується довідкою Концерну «Техвоєнсервіс» від 17.11.2020 № 225/к/258-20. Відсутність за даними системи персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків зумовлена тим, що у Концерну «Техвоєнсервіс» наявна заборгованість по сплаті страхових внесків за попередні роки, тому податковий орган відносить сплачені суми ЄСВ в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені в порядку календарної черговості їх виникнення.
Наказом ЛМЦЗ від 01.12.2020 № НТ200201 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю застрахованим особам без урахування страхового стажу; вказане визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.
ЛМЦЗ листом від 10.12.2020 № 10-5648/20 відмовив позивачу у задоволенні її заяви.
Відмова мотивована тим, що даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страховий стаж ОСОБА_1 , в тому числі протягом 12 місяців, що передують реєстрації її як безробітної, не підтверджено сплату ЄСВ Концерном «Техвоєнсервіс» з листопада 2018 року по серпень 2020 року, а також у вересні 2020 року.
ЛМЦЗ зазначило, що додана ОСОБА_1 до заяви довідка Концерну «Техвоєнсервіс» від 17.11.2020 № 225/4/258-20 не підтверджує її страховий стаж, позаяк підтвердженням такого є лише дані Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вважаючи поведінку відповідача такою, що порушує її право на отримання допомоги по безробіттю в належному розмірі, позивач звернулася до суду за його захистом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції мотивував його тим, що з наявних у справі доказів видно, що з жовтня 2019 року по вересень 2020 року позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися та сплачувались страхові внески, тому період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , що зумовлює висновок суду про наявність у неї права на виплату допомоги по безробіттю в розмірі, визначеному частиною першою статті 23 Закону № 1533-ІІІ.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 № 1533-III (далі - Закон № 1533-III).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1533-ІІІ загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Частиною першою статті 4 цього Закону встановлено, що страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи - підприємці.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 1533-ІІІ право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.
Одним із видів такого забезпечення є допомога по безробіттю.
За правилами статті 22 Закону № 1533-ІІІ право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Отже, страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем.

За змістом пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 1533-III страхові внески це кошти відрахувань на страхування на випадок безробіття, сплачені згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», кошти єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, спрямовані на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до пропорцій, визначених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).
Статтею 4 цього Закону встановлено перелік осіб, які є платниками єдиного внеску це, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний пред`являти на вимогу застрахованої особи, на користь якої він сплачує єдиний внесок, повідомлення про взяття на облік як платника єдиного внеску та надавати інформацію про сплату єдиного внеску, в тому числі у письмовій формі.
З цим правом кореспондується обов`язок такого платника своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI), який підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 9 Закону № 2464-V).
Водночас у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина одинадцята статті 9 Закону № 2464-VI)
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2464-VI адміністративну відповідальність за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску несуть посадові особи платників єдиного внеску.
Пенсійний фонд України є органом, уповноваженим відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом (стаття 1 Закону № 2464-VI).

Виходячи зі змісту наведених норм, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи, підлягають обов`язковій сплаті, незалежно від фінансового стану платника, і є гарантією матеріального забезпечення особи на випадок її безробіття. Відповідальність за порушення умов та порядку сплати таких внесків покладено на платника єдиного внеску та його посадових осіб.
Водночас особи, які сплачують такі внески через роботодавця, без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на отримання соціальних гарантій.
Таким чином, несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для позбавлення права застрахованої особи на отримання соціальних гарантій, оскільки це призведе до порушення принципу рівності перед законом.
Також механізм державного соціального страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав.
Несплата роботодавцем обов`язкових страхових внесків не є підставою для позбавлення застрахованої особи права на отримання соціальних гарантій у випадку настання страхового випадку.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 752/20612/17.

Колегія суддів звертає увагу, що фактично, внаслідок невиконання Концерну «Техвоєнсервіс» обов`язку по сплаті страхових внесків позивач позбавлений соціальної захищеності (отримання належного матеріального забезпечення на випадок безробіття), що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту, передбаченим статтею 46 Конституції України.
Як видно з матеріалів справи, з жовтня 2019 по вересень 2020 позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , що зумовлює наявність у позивача права на виплату допомоги по безробіттю в розмірі, визначеному частиною першою статті 23 Закону № 1533-ІІІ.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року в адміністративній справі № 380/2928/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький