УХВАЛА

19 жовтня 2021 року 
м. Київ

Справа №  914/1260/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька  Н.  О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова  Л.  В.,
розглянувши касаційну скаргу виконувача обов`язків Генерального прокурора
на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 (суддя Мазовіта  А.  Б.) та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 (Кордюк Г. Т. - головуючий, судді Галушко Н. А., Орищин Г. В.) у справі 
за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі:
1) Львівської обласної державної адміністрації,
2) Міністерства оборони України,
3) Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охоронна фірма "Ірбіс", 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів:
1) Яворівський національний природний парк,
2) Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, 
про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути земельні ділянки,
(у судовому засіданні взяли участь: прокурор - Толстореброва О. О.,  представники: Міністерства оборони України - Дашківська О. В., відповідача - Панкевич Т. І.), 
ВСТАНОВИВ:
1. 26.05.2020 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" (далі - ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс") про:
- визнання недійсним п. 5.15 договору оренди нерухомого військового майна від 31.05.2012 №7, укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс";
- визнання недійсним п. 5.15 договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 №7, укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс";
- зобов`язання ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" повернути на користь Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) земельну ділянку кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га;
- зобов`язання ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" повернути на користь Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) земельну ділянку кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що- укладений між відповідачем та Яворівською квартирно-експлуатаційної частини (району) договір є змішаним, оскільки містить елементи договорів оренди нерухомого майна, земельної ділянки та водного об`єкту. Договір оренди земельної ділянки укладений неуповноваженою особою, оскільки власником земельних ділянок кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 та 4625855300:09:000:0005 є держава в особі Львівської обласної державної адміністрації, а Яворівській вартирно-експлуатаційній частині (району) такі земельні ділянки надано в постійне користування для обслуговування військового містечка № 35. 
Порушено порядок надання земельних ділянок в оренду, оскільки такі могли бути надані в оренду лише власником земель (Львівської обласною державною адміністрацією) та виключно за результатами торгів ( аукціону), що передбачено ст.ст. 125, 134, 135 ЗК України. Відповідач на позаконкурентних засадах отримав земельну ділянку загальною площею 29,3 га для обслуговування будівлі площею 1177,3 кв.м., що майже у 250 разів перевищує її площу, що суперечить положенням ст.ст. 134, 135 ЗК України. У порушення вимог ч.5 ст. 6 ЗУ "Про оренду землі" відповідач не зареєстрував право оренди земельної ділянки, а тому земельні ділянки використовуються таким протиправно. Оскаржуваний договір не містить визначених ст. 15 ЗУ "Про оренду землі" істотних умов, що є підставою для визнання такого недійсним.  Стаття 4 ЗУ "Про використання земель оборони" встановлює вичерпний перелік видів господарської діяльності, який дозволяється здійснювати на землях оборони. Водночас жодним нормативно-правовим актом не дозволено використання земель оборони для цілей розміщення рибних господарств. Земельна ділянка кадастровий номер 4625855300:09:000:0006, на якій розміщений водний об`єкт, не може бути надана в оренду оскільки знаходиться в межах території природно-заповідного фонду, що згідно з ч.2 ст. 51 ВК України не підлягають переданню в оренду для рибогосподарських потреб. За приписами ст. 51 ВК України та ч. 4 ст. 59 ЗК України водні об`єкти можуть надаватись у користування лише на умовах оренди.
2. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 31.05.2012 між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) (орендодавець) та ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" (орендар) укладено договір оренди №7 нерухомого військового майна (далі - договір оренди).
Відповідно до п. 1.1. договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно нежитлові приміщення площею 1 177,3 кв.м в будівлі №5 військового містечка №35, що знаходиться на балансі Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району), розташоване за адресою: ЯНЦ (Яворівський навчальний центр), с. Верещиця (Майдан), Яворівський район, Львівська область .
Пунктом 1.2 договору оренди визначено склад орендованого майна згідно з актом інвентаризації (додаток 1 до договору оренди).
Відповідно до п. 1.3 договору оренди зазначене майно передається з метою розміщення рибних господарств.
Вказане майно було включено до Додаткових переліків №24, №27 нерухомого військового майна, яке без заподіяння шкоди обороноздатності держави, бойовій та мобілізаційній готовості військ пропонується до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, що були затверджені Міністрами оборони України в 2009 та 2011 роках.
Пунктом 5.15 договору оренди встановлено обов`язок орендаря щомісячно компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 29,3 га, на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.
Відповідно до п. 10.1. договору оренди цей договір укладено до 25.05.2015.
25.05.2015 між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та відповідачем було укладено додатковий договір оренди №1 до договору оренди, яким сторони внесли зміни до договору оренди, зокрема встановили строк дії такого з 26.05.2015 до 20.08.2018.
27.03.2019 між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та відповідачем було укладено додатковий договір оренди до договору оренди, яким встановлено строк дії договору з 21.05.2018 до 17.05.2021.
17.04.2019 між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору оренди, яким сторони внесли зміни до договору оренди.
14.05.2019 між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору оренди, яким сторони виклали розділи 1-12 договору оренди в новій редакції. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за №394.
Відповідно до п. 5.15. договору оренди (в редакції, викладеній договором від 14.05.2019) орендар зобов`язується щомісячно компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно (0,11773), а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 29,18227 га (всього - 29,3 га), на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.
Згідно з п. 10.1. договору оренди (в редакції, викладеній договором від 14.05.2019) цей договір оренди укладено строком на вісімнадцять років, три місяці і один день, що діє з 31.05.2012 до 31.08.2030.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 14.05.2019 № 166563678 зареєстровано право користування (найму (оренди) будівлі або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами на підставі договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди.
На момент укладення договору оренди об`єкт оренди знаходився на території площею 29,3 га військового містечка № 35 на земельній ділянці загальною площею 39 163,82 га, на яку Яворівській квартирно-експлуатаційній частині (району) було видано Державний акт на право користування землею Б № 040634.
У подальшому, на підставі розробленої в жовтні 2016 року на замовлення Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на базі військового містечка № 35 площею 29,3 га сформовано окремо визначені земельні ділянки площею 15,8796 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0005) та площею 13,4204 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0006).
Розпорядженнями Львівської обласної державної адміністрації від 27.10.2016 №  826/0/5-16 та № 827/0/5-16 затверджено технічну документацію на вищевказані ділянки та надано вказані ділянки Яворівській квартирно-експлуатаційній частині (району) в постійне користування для обслуговування військового містечка № 35 "Майдан".
Згідно з витягом НВ-4602914052015 з державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 4625855300:09:000:0006, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Львівської обласної державної адміністрації, а право користування - за Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району). Категорія землі землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення 15.01. Для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України. Вид використання - для обслуговування військового містечка №35 "Майдан".
Відповідно до витягу НВ-4602913052015 з державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 4625855300:09:000:0005, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за державою в особі Львівської обласної державної адміністрації, а право користування - за Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району). Категорія землі - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення 15.01. Для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України. Вид використання - для обслуговування військового містечка №35 "Майдан".
Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району звертався до Господарського суду Львівської області із позовом до ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" про визнання недійсними договору оренди від 31.05.2012 №7 та додаткового договору оренди від 25.05.2015 № 1 з моменту їх укладення і застосування наслідків недійсності договору.
Прокурор оспорював договір з тих підстав, що його умови приховують договір оренди земельної ділянки, площею 29.3 га, яка відноситься до земель оборони і її використання для потреб господарської діяльності суперечить статті 4 Закону України "Про використання земель оборони", оскільки, згідно пункту 5.15. договору оренди та додаткового договору, була передана відповідачу без дотримання відповідної процедури оформлення оренди земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 у справі №  914/830/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 22.02.2017, у задоволенні позову першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що відповідно до норм чинного законодавства, у відповідача, як орендаря військового нерухомого майна, виникло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться орендована будівля, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до орендованої будівлі у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. Відтак, в оренду передано нежитлове приміщення, а земельна ділянка є прилеглою до нежитлового приміщення у визначених межах військового містечка № 35, яке є огородженим окремо від інших, і використання нежитлових приміщень будівлі, яка розміщена у цьому військовому містечку в інший спосіб є неможливим; земельна ділянка, площею 29,3 га не має іншого використання, ніж використання як прилеглої до об`єкту оренди території з визначеною метою оренди.
У травні 2020 року заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання недійсними п. 5.15 договору оренди нерухомого військового майна від 31.05.2012 № 7 та договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 № 7, а також зобов`язання ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" повернути на користь Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) земельні ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га та кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га.
3. Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 у справі №  914/1260/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення аргументовано тим, що із договору оренди від 31.05.2012 № 7 з наступними змінами, зокрема з п. 5.15. договору, не вбачається, що предметом договору є передача в оренду відповідачу земельних ділянок загальною площею 29,3 га. У матеріалах справи відсутні докази передачі в оренду вказаної земельної ділянки, зокрема, договір оренди земельної ділянки та акт приймання-передачі земельної ділянки.
Статтею 796 ЦК України не передбачено обов`язку укладати окремі договори оренди земельної ділянки, на якій знаходяться орендовані будівлі, та земельної ділянки, яка прилягає до орендованих будівель і необхідна для досягнення мети оренди. Право користування відповідними земельними ділянками виникає в орендаря на підставі закону у зв`язку з укладенням договору оренди будівлі. Таким чином, відповідно до статті 796 ЦК України, у відповідача як орендаря військового нерухомого майна, виникло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться орендована будівля, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до орендованої будівлі у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. 
Окремої ділянки під будівлею № 5, яка є предметом договору оренди, та для обслуговування вказаної будівлі, не існує, на момент укладення договору вказана будівля військового містечка №35 знаходилася на єдиній ділянці загальною площею 29,3 га, яка була відведена для обслуговування вказаного містечка. Оскільки в матеріалах справи відсутній договір між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) (наймодавцем) та Львівською обласною державною адміністрацією (власником), який би врегульовував відносини між ними в інший спосіб, ніж передбачено ч. 3 ст. 796 ЦК України, сторони під час укладення договору оренди мали необхідний обсяг дієздатності.
Чинним законодавством не врегульовано порядок визначення розміру земельної ділянки, не визначено максимальних чи мінімальних розмірів земельної ділянки, прилеглої до орендованої будівлі, яку можна надати орендарю в тимчасове користування для досягнення мети оренди. Водночас, прокурором у позові не обґрунтовано з посиланням на норми закону, що значне перевищення розмірів земельної ділянки, наданої для обслуговування орендованої будівлі, площі самої будівлі має наслідком визнання недійсним договору оренди в цілому чи його окремих положень.
Прокурором не обґрунтовано з посиланням на норми закону, що на момент укладення договору оренди (будівлі та наданої для його обслуговування земельної ділянки в порядку, передбаченому ст. 796 ЦК України) такий договір підлягав обов`язковій державній реєстрації та що відсутність такої реєстрації є підставою для визнання його недійсним;
Посилання прокурора на відсутність істотних умов договору оренди, які передбачені статті 15 Закону України "Про оренду землі", є безпідставним, оскільки сторонами було укладено договір оренди будівлі, під якою та для обслуговування якої було надано земельну ділянку в порядку, передбаченому статтею 796 ЦК України.
Прокурором та позивачами не доведено та у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували, що договір оренди порушує публічний порядок, та те, що у осіб, які укладали зазначений договір оренди, був наявний умисел (вина) на незаконне використання нерухомого майна, що є предметом договору оренди.
4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі №  914/1260/20 рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 у справі №  914/1260/20 скасовано та прийнято нове рішення. Позов задоволено частково. Визнано недійсним п. 5.15 договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 №7, укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) та ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс", в частині прилеглої до будівлі чи споруди земельної ділянки площею 13,4204 га кадастровий номер 4625855300:09:000:0006, на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова мотивована тим, що станом на момент укладення договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 № 7 земельної ділянки площею 29,3 га не існувало як об`єкта цивільних прав. Натомість було сформовано дві окремо визначені земельні ділянки площею 15,8796 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0005) та площею 13,4204 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0006). Орендоване відповідачем нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 15,8796 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0005), а на земельній ділянці площею 13,4204 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0006) розташований водний об`єкт. Вказана обставина підтверджується також наявним в матеріалах справи висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.05.2018 № 6470/6471/18-41 за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, наданим в кримінальному провадженні №  42015140400000120. За змістом вказаного висновку експертів, з урахуванням приписів ст. 796 ЦК України та наявних на земельній ділянці кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 об`єктів нерухомого майна, з 09.12.2015 ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" на підставі договорів оренди має право на використання тільки земельної ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0005, та не має права використання земельної ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0006, оскільки з 09.12.2015 вказана ділянка є іншим об`єктом цивільних прав, ніж територія на якій станом на час укладення договору була розташована будівля № 5 літ. А-2 площею 1177,3 кв.м. 
Зважаючи на те, що орендована відповідачем будівля знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га (у той час як площа орендованої будівлі 1177,3 кв.м), суд апеляційної інстанції вважає, що у відповідача виникло право користування такою в силу положень ст. 796 ЦК України. Водночас підстави для користування земельною ділянкою кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га, яка сформована як окремий об`єкт цивільних прав станом на момент укладення договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 № 7, у відповідача відсутні, оскільки з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено, що така знаходиться під орендованою відповідачем будівлею або є прилеглою до такої.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, на земельній ділянці площею 13,4204 га (кадастровий номер 4625855300:09:000:0006) розташований водний об`єкт. Оскільки за змістом ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України та ст. 51 Водного кодексу України водні об`єкти можуть надаватись у користування лише на умовах оренди в комплексі з земельною ділянкою (за договором оренди землі), у відповідача не могло виникнути право користування земельною ділянкою кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 на підставі договору оренди нерухомого майна в порядку ст. 796 ЦК України. 
Суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта (як на підставу для визнання недійсним п.5.15 договору) на те, що відповідно до ч. 2 ст. 51 Водного кодексу України не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України", оскільки укладений між відповідачем та Яворівською квартино-експлуатаційною частиною (району) договір не є договором оренди земельної ділянки.
Оскільки в матеріалах справи відсутній договір між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною (району) (наймодавцем) та Львівською обласною державною адміністрацією (власником), який би врегульовував відносини між ними в інший спосіб, ніж передбачено ч. 3 ст. 796 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважав вірним висновок суду першої інстанції про те, що сторони під час укладення договору оренди мали необхідний обсяг дієздатності.
Надаючи оцінку п. 5.15. договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 № 7, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними посилання суду першої інстанції та відповідача на встановлені судовими рішеннями у справі №  914/830/16 обставини дійсності договору оренди (зокрема п. 5.15), оскільки предметом спору у вказаній справі було визнання недійсним договору оренди від 31.05.2012 № 7 та додаткового договору № 1 від 25.05.2015, які були укладені до поділу земельної ділянки площею 29,3 га на дві земельні ділянки та формування таких як окремих об`єктів цивільних прав, а договір від 14.05.2019 укладений вже після такого поділу.
Окрім того, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ТОВ "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" повернути на користь Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) земельні ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га та кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймав вказані земельні ділянки від Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району) на підставі акта приймання-передачі, а використовував такі на підставі ст. 796 ЦК України. Водночас, даним рішенням суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для користування земельною ділянкою кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га.
5. Виконувач обов`язків Генерального прокурора звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі № 914/1260/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 5.15 договору оренди нерухомого військового майна від 31.05.2012 №7 та визнання недійсним пункту 5.15 договору від 14.05.2019 про внесення змін до договору оренди від 31.05.2012 № 7 щодо прилеглої до будівлі чи споруди земельної ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га та зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки кадастровий номер 4625855300:09:000:0006 площею 13,4204 га та кадастровий номер 4625855300:09:000:0005 площею 15,8796 га і прийняти у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, заявник вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного суду, викладені у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 10.05.2018 у справі № 924/263/17, від 04.07.2018 у справі № 916/935/17, від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі №  925/550/19, від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17, від 01.10.2020 у справі №  910/21935/17, від 11.11.2020 у справі № 308/11036/16-а щодо застосування статей 796 ЦК України та статей 124, 152 ЗК України. 
Також судами не враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19. 
Скаржник вважає, що спірні земельні ділянки могли бути надані в оренду лише власником, яким є Львівська обласна державна адміністрація, чого здійснено не було. 
Судами не надано належної правової оцінки тому, що спірним договором передано в оренду земельну ділянку площею, яка у 134 рази перевищує площу нерухомого майна. Водночас жодних доказів щодо необхідності надання такого розміру земельної ділянки матеріали справи не містять. Також судами не враховано правовий статус спірних земель як земель оборони. 
У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів скаржника, водночас вважає помилковими висновки апеляційного господарського суду в частині задоволених позовних вимог і просить скасувати оскаржену постанову і залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
6. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у  справі № 914/1260/20 з огляду на таке.
Згідно з пунктом  5 частини  1 статті  296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту  1 частини  2 статті  287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не  є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). 
При цьому як судові рішення у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
У справі № 915/166/17 Керівник Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області звернувся в інтересах держави з позовом до Шевченківської загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІ ступенів Вітовського району Миколаївської області Миколаївської обласної та Фермерського господарства "Маяк" Кухарука Олександра Анатолійовича  про визнання недійсним договору про сумісну діяльність та зобов`язання повернути земельну ділянку державі. 
У справі № 924/263/17 Керівник Городоцької місцевої прокуратури Хмельницької області звернувся з позовом в інтересах держави    до Клинівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004 про визнання недійсним договору про виробництво сільськогосподарської продукції, а також про зобов`язання Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004" звільнити земельну ділянку та передати вказану земельну ділянку    Клинівській    загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. 
У справі № 916/935/17 заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся з до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр сертифікації "Пальміра", в якому просив визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин, укладений між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ТОВ "Центр сертифікації "Пальміра", та зобов`язати ТОВ "Центр сертифікації "Пальміра" повернути шляхом звільнення на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисні споруди у вигляді підпірної стінки.
У справі № 916/933/17 заступник прокурора Одеської області звернувся в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Фізичної особи-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича. Позивач просив визнати недійсним договір оренди комунального майна - берегозахисної споруди у вигляді бетонованого майданчика, укладений між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Юрочкіним Петром Миколайовичем шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин. Також позивач просив зобов`язати Фізичну особу-підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді бетонованого майданчика
У справі № 923/241/18 перший заступник керівника Каховської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області звернувшись в суд з позовом, просив визнати недійсним договір про сумісний обробіток земельної ділянки, укладений між Архангельськослобідською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Каховської районної ради Херсонської області і Приватним сільськогосподарським підприємством "АНТ-АГРО", зобов`язати звільнити займану земельну ділянку державної форми власності.
У справі № 925/550/19 Керівник Уманської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області звернувся до Колективного сільськогосподарського підприємства "Ягубець" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра-2014" з позовом про визнання недійсним договору про спільний обробіток земельних ділянок, укладений між Відповідачами, та зобов`язання звільнити земельні ділянки.
Здійснюючи розгляд зазначених справ судами аналізувалося дотримання приписів статей 1130-1131 ЦК України щодо особливостей договорів про спільну діяльність та їх відповідність їм оскаржених договорам, що є відмінним від обставин справи №  914/1260/20. Аналіз обставин зазначених справи вказує на відмінні підстави позовних вимог, що мало наслідком встановлення інших фактичних обставин та визначення матеріально-правового регулювання, яке не є подібним зі справою яка розглядається. 
У справі № 910/22880/17 ТОВ "Метал-Профіль" звернулося до ДУ "Національний науковий центр радіаційної медицини Національної академії медичних наук України" з позовом про:    зобов`язання виконати обов`язки за Договором про спільну діяльність шляхом надання за актом земельної ділянки на розі просп. Перемоги та вул. Федора Кричевського у м. Києві площею 0,65 га, яка є частиною земельної ділянки на просп. Перемоги, 119/121 у Святошинському районі м. Києва (кадастровий номер    8000000000:75:177:022), для виконання підготовчих робіт (перенесення асфальтного покриття) та будівництва адміністративного корпусу з об`єктами соціально-побутового забезпечення; зобов`язання виконати обов`язки за Договором шляхом надання можливості встановити будівельний паркан навколо земельної ділянки для виконання підготовчих робіт і будівництва адміністративного корпусу з об`єктами соціально-побутового забезпечення та неперешкоджання у їх    виконанні.
У справі № 910/21935/17 Керівник Київської місцевої прокуратури №10 звернувся в Господарський суд міста Києва з позовом до Національної академії медичних наук України, Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П. Ромоданова Академії медичних наук України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес МС" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Плаза" про визнання недійсними: 1) постанови Президії Академії медичних наук України від 06.03.2007 №5/3, якою дозволено Відповідачу-2 укласти договір інвестування №01/03-Л від 07.03.2007; 2) договору інвестування у будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками №01/03-Л від 07.03.2007 на земельній ділянці по вул . Лермонтовській, 12 в Шевченківському районі м. Києва , укладеного між Відповідачем-2 та Відповідачем-4; 3) договору від 25.05.2007 про заміну сторони у зобов`язанні №01/03-Л від 07.03.2007 та додаткової угоди № 1 до вказаного договору.
З аналізу постанов Верховного Суду у справах № 910/22880/17 та № 910/21935/17 слідує, що окрім відмінних змістів позовних вимог від справи № 914/1260/20, вони не містять висновків щодо застосування статей 796 ЦК України та статей 124, 152 ЗК України, на які посилався скаржник у касаційній скарзі під час обґрунтування підстави касаційного оскарження. 
У справі № 308/11036/16-а Фізична особа-підприємець звернуласяз позовом до Ужгородської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинення певних дій, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати нечинним та скасувати п. 7.94 рішення № 182 від 21.04.2016 Ужгородської міської ради "Про надання та відмову у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", яким їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0180 га під закладом побутового обслуговування (швейна майстерня).
Справа № 308/11036/16-а розглядалася в порядку адміністративного судочинства, мала інший предмет позовних вимог, а також інакші фактичні обставини від справи №  914/1260/20 яка розглядається. Зокрема, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив з того, що оскільки строк дії договору оренди нежитлового приміщення, укладеного між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та фізичною особою-підприємцем припинено 04.04.2016, на час прийняття Ужгородською міською радою оскаржуваного рішення   (21.04.2016), у позивача було відсутнє право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля (майстерня). Водночас у справі яка розглядається подібних фактичних обставин встановлено не було. 
У свою чергу, посилаючись на постанови Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №  910/18560/16, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 01.07.2020 у справі №  910/9028/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, заявник не вказує які саме норми права суди неправильно застосували і, відповідно, не врахували правові висновки щодо особливостей застосування цих норм, які викладені у вказаних постановах. У той же час, колегія суддів вважає, що правовідносини у цих справах і у справі № 914/1260/20 також неподібні з огляду на таке. 
У справі № 910/18560/16 прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління до Київської міської ради та ТОВ "Будтехнології" про: визнання незаконним та скасування рішення Ради від 1 листопада 2012 року №  394/8678 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю "Будтехнології" земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими і прибудованими соціально-побутовими приміщеннями та паркінгом на вул. Онуфрія Трутенка, 3 у Голосіївському районі м. Києва" (далі - рішення № 394/8678); визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1,5940 га на вул. Онуфрія Трутенка, 3 у Голосіївському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:79:364:0014), укладеного Радою і ТОВ "Будтехнології", зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. в реєстрі за № 201 від 22 липня 2013 року та Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 25 липня 2013 року за № МЗК-1-00012; визнання відсутнім у ТОВ "Будтехнології" права користування земельною ділянкою площею 1,5940 га по вул. Онуфрія Трутенка, 3 (нова адреса - вул. М. Максимовича, 3) у Голосіївському районі м. Києва (кадастровий номер 8000000000:79:364:0014).
Позовні вимоги обґрунтовані доводами про те, що міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень та передала в оренду ТОВ "Будтехнології" земельну ділянку яка відноситься до земель оборони і знаходиться під будівлею, яка йому належить на праві власності, без зміни її цільового призначення, а також за відсутності відмови землекористувача - Київського квартирно-експлуатаційного управління від права користування спірною земельною ділянкою.
З обставин справи № 910/18560/16 вбачається наявність іншого предмета та підстав позову ніж у справі № 914/1260/20, а спір виник внаслідок отримання в оренду земельної ділянки під будівлею, яка належить товариству на праві власності без відмови землекористувача, що у свою чергу не було встановлено під час розгляду справи яка розглядається. 
Також колегія суддів звертає увагу на відмінність змісту позовних вимог та фактичних обставин справ № 910/4528/15-г та № 910/9028/19 від справи № 914/1260/20. Так, за обставинами справи № 910/4528/15-г земельну ділянку було передано для будівництва, обслуговування та експлуатації житлового будинку. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідачі незаконно об`єднали у відповідному клопотання та оскаржуваному рішенні в одне ціле земельну ділянку як для нового будівництва, так і для експлуатації та обслуговування житлового будинку, оскільки отримання права оренди на них мало відбуватись відповідно до різних порядків. У справі № 910/9028/19 земельну ділянку було надано в оренду поза конкурсом не лише для експлуатації та обслуговування об`єктів нерухомого майна, а і для експлуатації та обслуговування об`єктів дорожнього сервісу. Також встановлено незаконне об`єднання в одне ціле земельної ділянки для нового будівництва та земельної ділянки для обслуговування та експлуатації житлового будинку, оскільки отримання права оренди на них відповідно до вищевказаних норм мало відбуватися за абсолютно різними порядками, що і стало підставою для скасування спірного рішення.
у справі № 925/642/19 предметом позовних вимог було визнання незаконним та скасування рішення Уманської міської ради. Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки, що позовні вимоги заявлено позивачем у тому числі, з підстав порушення відповідачем меж адміністративно-територіальної одиниці - села Родниківки та виділення ним спірної земельної ділянки серед інших земельних ділянок одного земельного масиву як земельної ділянки, що знаходиться у межах міста Умані. Велика Палата Верховного Суду вважала, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання рішення Уманської міської ради незаконним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки, відшкодування шкоди. Тобто у вказаній справі висновок стосувався інших, відмінних від справи № 914/1260/20 змісту позовних вимог та відповідних правовідносин. 
7. З наведеного слідує, що звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови повинні бути прийняті у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. 
Оскільки зазначених вимог заявником здійснено не було, а висновки щодо застосування норм права, викладені у  постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у справі № 914/1260/20, колегія суддів відповідно до пункту  5 частини  1 статті 296 ГПК України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою виконувача обов`язків Генерального прокурора на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі № 914/1260/20. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).
Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не  можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від  27.11.2018 у  справі №  910/4647/18).
Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.
Керуючись статтями  234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою виконувача обов`язків Генерального прокурора на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 у справі №  914/1260/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не  підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил 

                                                                                          О. В. Случ