Справа № 761/6754/20                                                                                                                         Головуючий в суді І інстанції Макаренко І.О.
Провадження № 22ц-824/6656/2020                                                                                                     Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
 
 25 жовтня 2021 року                                                                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Гуля В.В. та Матвієнко Ю.О.,-
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення страхового відшкодування,
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: стягнути з відповідача на його користь суму не виплаченого страхового відшкодування у розмірі 8 333,43 гривень, грошові кошти за надання експертних послуг у розмірі 2 500,00 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 гривень та судовий збір у розмірі 840, 80 гривень.
Позовні вимоги мотивує тим, що 01 грудня 2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з належним йому автомобілем Mitsubishi L200, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті чого його автомобіль зазнав механічних ушкоджень.
Власник автомобіля Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_1 , визнав свою вину у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, у зв`язку із чим, на місці ДТП був складений європротокол. На момент скоєння ДТП, ОСОБА_2 мав чинний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з номером №АМ-8629332 від 17.12.2018, який оформлений у ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес».
За оцінкою відповідача, сума страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль Mitsubishi, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 5 187,81 грн., яка у подальшому і  була йому перерахована.
Вказує, що сума завданої матеріальної шкоди є неспівмірною із фактично відшкодованими відповідачем коштами, тому він звернувся до суб`єкта оціночної діяльності для проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля, за висновком якого  вартість матеріального збитку, завданого його автомобілю становить 13 521, 24 грн., а тому 10 січня 2020 року він звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» із заявою про виплату належного йому страхового відшкодування, однак відповідач відмовив йому у перегляді суми матеріального збитку, через що він змушений звернутися до суду з цим позовом.
Рішенням Шевченківський районний суд міста Києва від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що суд першої інстанції не врахував, що суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_3 не є судовим експертом, тому законом не передбачено рецензування його звітів, крім того, під час встановлення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу має застосовуватися положення пунктів 8.5.10, 8.5.11, 8.5.12 Методики, через що розмір матеріальної шкоди, визначений суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 у звіті не відповідає дійсності, оскільки проведений з урахуванням вартості складових частин при їх ввезенні на митну територію України, тому вважає оскаржуване рішення необґрунтованим. 
У свою чергу, представник ПрАТ «СК «Брокбізнес» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що у звіті про оцінку майнового збитку завданого транспортного засобу, який складений на замовлення позивача, безпідставно враховано вартість фарбування задньої правої бокової частини автомобіля, оскільки ця частина транспортного засобу уже мала пошкодження до моменту ДТП, і вартість цих робіт вже була включена до загальної вартості майнового збитку, тому цей звіт не може вважатися достовірним і достатнім доказом, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконав у повному обсязі свій обов`язок по виплаті страхового відшкодування позивачу на умовах та у порядку, визначених ст.ст. 22.1, 29, п. 34.4 ст. 34 ЗУ «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а інші фактичні витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом автомобіля, мають бути покладені на винуватця ДТП.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Mitsubishi L200, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Також вбачається,  що 01 грудня 2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi L200, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача. В результаті дорожно-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав механічних ушкоджень.
Учасниками даної ДТП було складено повідомлення про ДТП («європротокол»), відповідно до якого винним в настанні ДТП є водій автомобіля Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» згідно договору обов`язкового страхування № АМ/ 8629332 від 17.12.2018. 
Відповідно до п. 5 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/ 8629332 від 17.12.2018, розмір франшизи складає 510,00 грн.
02.12.2019 року позивачем було подано відповідачу повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду.
04.12.2019 року суб`єктом оціночної діяльності експертом ОСОБА_3 за замовленням відповідача було складено Звіт № 1560, відповідно до висновку якого, сума матеріальних збитків, завданих автомобілю позивача складає 6 308,37 грн. (а.с.72-93).
04.12.2019 року позивачем було подано відповідачу заяву про страхове відшкодування.
04.12.2019 року відповідачем було направлено на адресу позивача лист за вих. № ЦВ84724/У з повідомленням про прийняте рішення, а 20.12.2019 року відповідачем було виплачено позивачу страхове відшкодування в сумі 5 187,81 грн. (без ПДВ) = 6 308,37 грн. (вартість матеріального збитку з ПДВ), за виключенням 610,56 грн. (сума ПДВ по зап. частинам) та 510,00 грн. (франшиза).
06.01.2020 року суб`єктом підприємницької діяльності експертом ОСОБА_4 за замовленням позивача було складено звіт № 004/20, відповідно до висновку якого, сума матеріальних збитків, завданих автомобілю позивача складає 13 521,24 грн.
10.01.2020 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» із заявою про додаткову виплату належного йому страхового відшкодування.
Листом за вихідним №106-11/1 від 23.01.2020 позивачу відмовлено у додатковій виплаті коштів у розмірі 8 333, 43 грн. (а.с.18).
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно положень ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі ст. 29 зазначеного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до п. 35.1 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Пунктом 36.2. ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлеих законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).
На виконання вимог пункту 4 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав" затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна, оцінка майна проводитися з дотриманням принципів корисності, попиту і пропонування, заміщення, очікування, граничної продуктивності внеску, найбільш ефективного використання.
Згідно із вимогами статті 10 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав" затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 10.09.2003 року № 1440 принцип найбільш ефективного використання полягає в урахуванні залежності ринкової вартості об`єкта оцінки від його найбільш ефективного використання. Під найбільш ефективним використанням розуміється використання майна, в результаті якого вартість об`єкта оцінки є максимальною. При цьому розглядаються тільки ті варіанти використання майна, які є технічно можливими, дозволеними та економічно доцільними.
Враховуючи п. 36.4 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за яким передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків суд доходить висновку що відповідач правомірно зменшив розмір страхового відшкодування на суму податку на додану вартість.
У постанові від 28 лютого 2018 року (справа № 757/22706/15-ц) Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника ПДВ послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум ПДВ, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що при розрахунку розміру страхового відшкодування відповідач врахував звіт СПД експерта Берегового В.М. № 1560 від 04 грудня 2019 року щодо визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, оскільки цей звіт складений у відповідності до вимог закону та з урахуванням усіх істотних обставин, стану автомобіля та характеру пошкоджень, а вартість відновлювального ремонту була розрахована на підставі п. 7.53.12 Методики товарознавчої експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, натомість у звіті 004/20 від 06 січня 2020 року, складений експертом Ковалем І.М., на який посилається позивач, враховано вартість фарбування задньої правої бокової частини автомобіля в загальну вартість ремонту, а також застосовано некоректну формулу розрахунку такої вартості, через що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що наданий позивачем звіт не може вважатися належним і допустимим доказом на підтвердження позовних вимог.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідач здійснив виплату страхового відшкодування на підставі належних і допустимих доказів та у належний спосіб, при цьому позивачем не замовлялося рецензії на звіт експерта Берегового В.М. № 1560 від 04 грудня 2019 року і клопотання про проведення судової експертизи з метою встановлення вартості матеріального збитку також не заявлялося, через що місцевий суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Посилання апелянта на те, що звіт 1560 від 04 грудня 2019 року, складений експертом Береговим В.М., є некоректним та складений з порушенням вимог Методики, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. 
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківський районний суд міста Києва від 10 лютого 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                Судді: