ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" листопада 2021 р.                                                     Справа №914/94/21
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                  Плотніцького Б.Д.,
Суддів:                                                                                Галушко Н.А., 
                                                                      Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання Процевич Р. Б.
за участю представників сторін:
від позивача: Єгоров В.С.
від відповідача: не з`явився
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” вих.№39/5-3461-21 від 07.05.2021 (вх.№ЗАГС 01-05/1821/21 від 25.05.2021)
на рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2021 (повний текст рішення складено 22.04.2021)
у справі №914/94/21 (суддя Мороз Н.В.)
за позовом: Акціонерного товариства “Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ
до відповідача: Комунального підприємства “Бродитеплоенерго”, м. Броди, Львівська область,
про стягнення 360344,62 грн,
                                                            ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.04.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства “Бродитеплоенерго” на користь Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” 300 855,83 грн основного боргу, 27 991,42 грн пені, 14 232,54 грн 3% річних, 10 312,67 грн інфляційних втрат, 5 300,89 грн судового збору.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (позивач) оскаржило таке в апеляційному порядку 
У апеляційній скарзі позивач вказав, що  суд першої інстанції не застосував позицію, викладену 26.06.2020 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, де вказано, що якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Окрім того, апелянт не погоджується з відмовою у стягненні збитків. Апелянт зазначає, що Положеннями п. 3.13 договору від 10.10.2018 (в новій редакції) встановлено, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений у пункті 2.1 цього договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у порядку, визначеному пунктом 5.7 цього договору. При цьому, розмір збитків визначається наступним чином: якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки БУ від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний розрахунковий період.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задоволити. 
Відповідач участь представника в судовому засіданні не забезпечив. Причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання.  
Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скасувати.
Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та КП “Бориславтеплоенерго” 10.10.2018 укладено договір № 6579/18-БО-21 постачання природного газу.
Відповідно до п. 2.1 договору (в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4 до договору з урахуванням додаткової угоди від 20.03.2019 №6 до договору), позивач передає відповідачу в період з 01.10.2018 по 30.04.2019 замовлений відповідачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 534,000 тис.куб.м., в тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 договору.  
На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 3799574,98 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, а саме: від 31.10.2018 на суму 166781,82 грн, від 30.11.2018 на суму 840619,08 грн., від 31.12.2018 на суму 724788,25 грн, від 31.01.2019 на суму 741893,50 грн., від 28.02.2019 на суму 614516,99 грн, від 31.03.2019 на суму 550914,79 грн., від 30.04.2019 на суму 160060,55 грн, які підписані та скріплені печатками сторін.    
Відповідно до п. 6.1 договору (з 01.12.2018 – п. 5.1 договору в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4), оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Пунктом 8.2 договору (з 01.12.2018 – п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) визначено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1 договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Відповідно до додаткової угоди від 26.11.2020 № 4 до договору, п.п. 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 цього договору застосовуються сторонами з дня, зазначеного в повідомленні постачальника, яке направляється на електронну адресу споживача, зазначену в пункті 12 цього  договору, та розміщується на офіційному сайті постачальника.          
Згідно до повідомлення №26-1751/1.17-19 від 21.02.2019 постачальник повідомив споживача, що “з 01 березня 2019 року застосовуються наступні пункти відповідних договорів: пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п. 6.4 цього договору. Відповідно, пункти 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз 1) підп.3.9.2 п.3.9, абзац четвертий підп.5) п.6.2, абзац другий підп.2) п.6.4 договорів з 01 березня 2019  року сторонами не застосовуються.
Відповідно до додаткової угоди №5 від 14.03.2019 до договору з 01 березня 2019 року застосовуються наступні пункти відповідних договорів: пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2, абз.2) підп.3.9.2 п.3.9,3.13,5.7, абз. п`ятий підп.5) п.6.2, підп.8) п.6.2, підп.4) п.6.3, абз. третій підп.2) п.6.4 цього договору. Пункти 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз. 1) підп.3.9.2 п.3.9, абзац четвертий підп.5) п.6.2, абзац другий підп.2) п.6.4 договорів з 01 березня 2019 року втрачають чинність.
Пунктом 3.13 договору (в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного відповідачем природного газу більше, ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п.2.1 договору), відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки в порядку, визначеному п.5.7 договору (в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4).  
Відповідно до п. 2.1 договору (у редакції додаткової угоди № 6 від 20.03.2019), постачальник передає споживачу у березні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 85,042 тис. куб. м.
Актом приймання-передачі від 31.03.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 73,626 тис. куб. м. на суму 459095, 66 грн (без ПДВ).
Таким чином, відповідач в березні 2019 фактично спожив природний газ в обсязі меншому на 11,416 тис. куб. м., ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1 договору.
Згідно до п. 2.1 договору (у редакції додаткової угоди № 6 від 20.03.2019), постачальник передає споживачу у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 40,900 тис. куб. м.
Актом приймання-передачі від 30.04.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 21, 391 тис. куб. м. на суму 133383,79 грн (без ПДВ).
Таким чином, відповідач в квітні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 19,509 тис. куб. м., ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1 договору.
Позивачем на адресу відповідача відправлено акт-претензію за вих. № 26-943-19 від 16.05.2019, змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 20.11.2019 за вих. № 26-3707-19, якою позивач вимагав у відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі  2611,79 грн за різницю між замовленим в березні 2019 обсягом природного газу (85,000 куб. м.) та фактичним обсягом використаного відповідачем в березні 2019 природного газу за договором  (73,626 куб. м.), згідно детального розрахунку, який міститься в матеріалах справи.
Позивачем на адресу відповідача відправлено акт-претензію за вих. № 26-2027-19 від 11.06.2019, змінену в частині розрахунку суми збитків листом від 20.11.2019 за вих. № 26-3708-19, якою позивач вимагав у  відповідача сплатити збитки на підставі п. 3.13 та 5.7 договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 4 299,36 грн  за різницю між замовленим в квітні 2019 обсягом природного газу (40,900 куб. м.) та фактичним обсягом використаного відповідачем в квітні 2019 природного газу за договором (21,391куб.м.), згідно детального розрахунку наданого суду.
Відповідач взяті на себе зобов`язання по оплаті виконав частково, згідно з виписками по рахунку Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України, в розмірі 3498719,15 грн, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за спожитий газ в розмірі 300855,83 грн.
За невиконання грошового зобов`язання, позивачем, відповідно до      ст. 625 ЦК України, нараховано відповідачу та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 14232,54 грн та інфляційні втрати в розмірі 10353,68 грн.; згідно п. 7.2 договору нараховано 27991,42 грн пені та 6911,15 грн збитків, згідно п.5.7 та 3.13 договору.
Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір від 10.10.2018 № 6579/18-БО-21 про постачання природного газу. 
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Стаття 599 ЦК України, вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.  
Факт виконання позивачем своїх зобов`язань по договору підтверджується актами приймання-передачі природного газу на суму 3799574,98 грн., які підписані та скріплені печатками сторін (в матеріалах справи). Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідачем оплату здійснено частково, в сумі 3498719,15 грн., внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 300855,83 грн. Дана обставина сторонами договору не заперечувалась.
У відповідності із ст.193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимога про стягнення з відповідача 300855,83 грн. основного боргу підлягає до задоволення.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
26.06.2020 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 було прийнято постанову, у якій об`єднана палата дійшла висновку що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2      ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
На підставі зазначених норм, позивачем за прострочення виконання зобов`язання нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 14232,54 грн. та 10353,68 грн. інфляційних втрат, відповідно до розрахунку, поданого до позовної заяви та за вказані у ньому періоди. 
Здійснивши перерахунок проведених позивачем нарахувань, суд першої інстанції встановив, що 3% річних становлять 14232,54 грн. і підлягають стягненню, а інфляційні нарахування підлягають до задоволення частково, у розмірі 10312,67 грн.
Перевіривши розрахунки, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Суд першої інстанції врахував позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 та застосував при розрахунках.
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 6      ст. 232 ГК України,       нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Додатковою угодою № 4 від 23.11.2018 до договору сторонами погоджено відповідальність споживача щодо прострочення оплати у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.7.2 договору) . 
Частиною 2       ст. 343 ГК України імперативно визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу, судом першої інстанції правомірно задоволено відповідачу пеню у розмірі 27991,42 грн, відповідно до розрахунку, поданого до позовної заяви та за вказані у ньому періоди. 
Щодо клопотання відповідача про зменшення суми пені.
Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Також відповідно до ч. 2 вказаної норми, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Слід зазначити, що обставини, якими сторона обгрунтовує підставу для зменшення розміру пені, мають бути підтверджені достовірними, достатніми та допустимими доказами.
У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення суми стягнення пені, однак, не подано жодного доказу (в матеріалах справи такі відсутні) на підтвердження наявності обставин, які б слугували підставою для задоволення клопотання про зменшення суми пені.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідач, уклавши договір постачання природного газу, погодився на запропоновані позивачем умови, в тому числі і умову про нарахування пені за порушення або неналежне виконання зобов`язань.
Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Пленумом Вищого господарського суду України у п. 1.10 постанови №14 від 17.12.2013 роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).
Оцінюючи матеріали справи, причини неможливості належного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо здійснення вчасного розрахунку за поставлений природний газ та заперечення позивача, суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність передбачених законом підстав для зменшення пені, у зв`язку з чим у клопотанні відповідача слід відмовити.
Щодо стягнення збитків.
Згідно з положеннями ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому чи більшому розмірі.
Відповідно до ч. 5 ст. 225 ГК України, сторони господарського зобов`язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов`язання чи строків порушення зобов`язання сторонами.
Положеннями п. 3.13 договору від 10.10.2018 (в новій редакції) встановлено, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений у пункті 2.1 цього договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у порядку, визначеному пунктом 5.7 цього договору. При цьому, розмір збитків визначається наступним чином: якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки БУ від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний розрахунковий період.
Так, додатковою угодою № 6 до договору від 10.10.2018 внесено зміни до пункту 2.1 договору та встановлено, серед іншого, що замовлений споживачем обсяг газу у березні 2019 року становить 85,042 куб, а у квітні 2019 року – 40,900 куб.
У березні 2019 року відповідач спожив 73,626 кубів газу, а у квітні 2019 року – 21,391 кубів. Отже, відповідач використав менший обсяг газу, аніж замовляв.
Разом з тим, погодження сторонами в договорі порядку визначення розміру збитків не звільняє від обов`язку кредитора довести повний склад цивільного правопорушення як підстави для застосування такої форми майнової відповідності, як відшкодування збитків. У зв`язку з цим кредитор повинен був довести: протиправність поведінки (порушення умов договору); наявність збитку; причинний зв`язок; вину.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що закон надає сторонам можливість визначити лише розмір збитків. Спрощення правил визначення розміру збитків не усуває застосування правил про підстави застосування такого заходу відповідальності. Тобто позивач повинен довести, що порушення боржником зобов`язання завдало йому збитків у вигляді упущеної вигоди.
Проте, матеріали справи не містять доказів того, що позивач у справі зазнав збитків, що свідчить про відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 21.09.2021 року справа №904/6992/20.
Відповідно до    ст. 73 ГПК України    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)    письмовими,    речовими і електронними доказами; 2)    висновками експертів; 3)    показаннями свідків.
Згідно ч. 1    ст. 74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1,2    ст. 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Судові витрати,    в силу    ст.129 ГПК України,    покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” вих.№39/5-3461-21 від 07.05.2021 (вх.№ЗАГС 01-05/1821/21 від 25.05.2021) залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 20.04.2021 у справі № 914/94/21 залишити без змін.
3.          Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5.          Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.11.2021.

Головуючий –суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                          Галушко Н. А.

        Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.