КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/14668/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 760/11177/19
 
02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саранюк Л.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
16 квітня 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва  з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого він повинен був виплатити відповідачу грошову компенсацію за об`єкт незавершеного будівництва, якій належить йому та є його приватною власністю, у розмірі 50% вартості об`єкта, а саме: 170 000,00 грн. Повну вартість об`єкта в розмірі 340 000,00 грн. сторони визначили на власний розсуд без залучення експертів. На його думку ця сума є значно завищеною відносно ринкової вартості. Однак у зв`язку зі своїм пригніченим станом після розлучення, він був вимушений погодитися на ці невигідні для нього умови договору.
Звертає увагу, що відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя бає бути нотаріально посвідчений. Статтею 220 ЦК України визначені правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору - у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
З огляду на вище викладене, просив суд визнати договір про поділ майна  подружжя від 20.06.2014 року недійсним.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов'язані з наданням правової допомоги у розмірі 3000, 00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення  про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Судом  проігноровано його доводи про те, що повну вартість  об`єкту незавершеного будівництва- житлового будинку в сумі 340 000,00 грн. сторонами було визначено на свій розсуд без залучення експертів. 
Звертає увагу суду, що відповідно до вимог ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.  Вказаний  в договорі об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок  є нерухомим майном, а тому  договір про поділ вказаного майна  підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Наслідком недотримання вказаних вимог закону  сторонами при укладенні оспорюваного договору  поділу  майна подружжя від  20 червня 2014 року  є визнання вказаного договору недійсним відповідно до вимог  ст.ст. 203,215 ЦК України та ст. 69 СК України.
25 листопада 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Циба Володимир Костянтинович подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначав, що апеляційна скарга повторює текст позовної заяви та не містить достатніх підстав для скасування рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року.
Вказує на те, що оформити нотаріально посвідчений  договір про поділ майна подружжя на будинок,  якого, зі слів позивача,  взагалі не існувало  на момент укладення договору, неможливо.
Звертає увагу суду, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним лише через п`ять років з дня розірвання шлюбу та укладання договору, тобто, з порушенням строку позовної давності. 
Зазначає, що позивач порушив умови договору про поділ майна подружжя та 23.06.2016 року без згоди відповідача переоформив спільне майно подружжя на себе. Окрім того, апелянт не надав до суду доказів про те, що при підписанні договору перебував у пригніченому стані. 
З огляду на вище викладене, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Також у відзиві представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Циба Володимир Костянтинович просив провести розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 619,00 грн.
В судовому засіданні позивач  ОСОБА_1   повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідачки ОСОБА_2   адвокат Циба  Володимир Костянтинович   в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити  без змін, а апеляційну скаргу - без  задоволення.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 20 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про поділ майна подружжя.
Відповідно до умов п. 1  вказаного договору сторони за взаємною згодою даним договором здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі, користуючись правом, передбаченим у ст. 64 Сімейного кодексу України - право подружжя на укладення договорів між собою. На момент укладення даного договору  шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2014 року.  За час перебування у шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно:  Об`єкт незавершеного будівництва- житловий будинок, на момент укладення договору технічна документація на стадії розробки, що підтверджується робочим проектом індивідуального житлового будинку (котедж В 661-18), який виготовлений СП ДФЛ «Банникв А.П.» ліц. АВ№ 359692. Земельна ділянка, яка є невід`ємною частиною розміщення об`єкту незавершеного будівництва- житлового будинку, належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.05.2011 року та є його особистою приватною власністю. (п. 2)
Відповідно до п. 3 вказаного договору, вартість об`єкту незавершеного будівництва- житлового будинку на момент укладення договору становить 340 000,00 грн. Претензій щодо вартості об`єкта сторони не мають.
За взаємною згодою сторін за даним договором об`єкт незавершеного будівництва- житловий будинок залишається у власності ОСОБА_1 при умові, що останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь ОСОБА_3 у розмірі 170 000,00 грн. (п. 4)
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 року задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 суму заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014  року  в розмірі  16 534 (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн. 00 коп., 3 % річних у розмірі 55 (п`ятдесят п`ять) грн. 00 коп., пеню у розмірі 461 (чотириста шістдесят одну) грн. 08 коп., інфляційні витрати у розмірі 120 (сто двадцять) грн. 46 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правову допомогу розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року відмовлено.
Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Циба Володимиром Костянтиновичем було подано до Ірпінського міського суду Київської області клопотання про застосування до позовних вимог у даній справі  строку позовної давності.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, суд першої інстанції посилався на недоведеність вказаних позовних вимог та  на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого  відповідачем подано заяву до суду.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно з частиноюпершою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.
Проте, визнаючи позовні вимоги необґрунтованими та, відмовляючи позивачу у задоволені позову по суті, суд першої інстанції безпідставно послався  також  у рішенні і на пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до законодавчого визначення,правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів: набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.  Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином, оспорюваний правочин є недійсним у силу визнання його судом, а нікчемний - у силу припису закону.
Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зроблено висновок про те, що правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Як вбачається з наданого та дослідженого судом договору про поділ майна подружжя від 20 червня 2014 року предметом даного договору відповідно до п. 2.1. є об`єкт незавершеного будівництва- житловий будинок. 
Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
З досліджених  доказів  достовірно встановлено, що вказаний у договорі об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок   не набув статусу нерухомого майна,  так як на момент укладення оспорюваного правочину технічна документація на вказаний об`єкт  знаходилась на стадії розробки, що підтверджується робочим  проектом  індивідуального  житлового будинку ( Котедж В 661-18), який виготовлений СП ДФЛ " ОСОБА_4 " ліцензія АВ № 359692 ( п. 2.1  договору). 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що відсутні визначені ст. 69 Сімейного кодексу України підстави для обов`язкового нотаріального посвідчення вказаного договору та  визначені  ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання спірного договору недійсним.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ірпінського міського  суду Київської області від  09 серпня 2021 року  змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Разом із тим згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами:  подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 141ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 цього Кодексу).
За змістом частини 4 статті 137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, представник відповідача просив стягнути  з позивача понесені  відповідачкою  витрати на професійну правничу допомогув суді апеляційної інстанції в сумі 3 619,00 грн.
В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).
Судом встановлено, що 01 вересня 2017 року між адвокатом Циба Володимиром Костянтиновичем та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № 3/09-2017.
Відповідно до вимог  п.1.1. договору адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу та здійснити представництво інтересів клієнта в судах усіх інстанцій.
Згідно  вимог п. 3.1 вказаного договору, клієнт зобов`язаний здійснювати оплату послуг, наданих йому за даним договором адвокату, в порядку та на умовах, визначених даним договором та додатковими угодами до договору.
Гонорар адвоката визначається у додатковій угоді до договору та розраховується в залежності від витраченого часу на консультацію, переговори з боржником та підготовку відповідних документів.  
30 серпня 2021 року між адвокатом Циба Володимиром Костянтиновичем та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 5 до договору про надання правової допомоги № 3/09-17 від 01 вересня 2017 року.
Відповідно до п. 2 вказаної угоди, клієнт сплачує адвокату авансовий внесок в розмірі 3 619,00 грн., але не менше 900 грн. за одну годину роботи адвоката, яка підлягає стягненню з позивача на користь клієнта ( ОСОБА_2 ), досудове врегулювання спору, підготовка адвокатом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 по справі № 760/11177/19 про визначення договору про поділ майна подружжя недійсним, представництво інтересів клієнта в Київському апеляційному суді, підготовка заперечень та відправка їх апелянту та в Київський апеляційний суд. 
На підтвердження  понесених витрат на правову допомогу  представник відповідачки  надав акт № 4/09-21 здачі- приймання робіт, відповідно до якого адвокатом було надано наступні види правової допомоги: 
підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року, затрачений час 3 год. 00 хв., вартість послуги- 2 700.00 грн.;
представництво інтересів  клієнта в Київському апеляційному суді по справі № 760/11177/19-ц при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Відправка поштової кореспонденції  - вартість 19,00 грн., затрачений час 1 год. 00 хв., вартість - 919,00 грн.
Оплата послуг за надання правової допомоги була здійснена відповідачкою  18 листопада 2021 року на суму 3 619,00  грн. відповідно до  квитанції. 
Будь-яких заперечень щодо   розміру  понесених відповідачкою витрат на правову допомогу  позивач суду не  надав.
З огляду на зазначене, колегія суддів  вважає, що  наявні правові підстави для   стягнення з  позивача  на користь відповідачки  витрат за надання правничої  допомоги   в суді апеляційної інстанції в сумі 3 619,00 грн.
Керуючись  ст. 69 СК України, ст.ст. 11,15,16, 181, 202, 203, 215, 220, 256, 257, 261, 267, 331 ЦК України, ст. ст. 133,137,141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  задовольнитичастково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 619,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2021 року.

Головуючий:                                              Судді: