Головуючий у І інстанції Цуранов А.Ю.
Провадження №22-ц/824/13842/2021                                                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

                                                      ПОСТАНОВА
                                               ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
       25 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:         Матвієнко Ю.О.,
суддів:                              Мельника Я.С., Гуля В.В.,
          при секретарі:                   Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Білоцерківська міська рада в особі Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області, про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прибирання огорожі, шляхом демонтажу за власні кошти незаконно встановленого бетонного паркану (огорожі) з бетонних плит, металевого забору, які є суцільними, висотою більше двох метрів, та встановлені на межах земельної ділянки відповідача з сусідніми суміжними земельними ділянками позивачів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Білоцерківська міська рада в особі Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради Київської області, про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прибирання огорожі, шляхом демонтажу за власні кошти незаконно встановленого бетонного паркану (огорожі) з бетонних плит, металевого забору, які є суцільними, висотою більше двох метрів, та встановлені на межах земельної ділянки відповідача з сусідніми суміжними земельними ділянками позивачів.
Разом з позовною заявою позивачем ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд забезпечити позов, заборонивши вчиняти ОСОБА_4 , представником якого є його мама ОСОБА_5 , будь-які дії, які проявляються у будь-якій формі перешкоджання у праві вільного проходу та проїзді ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та суб`єктам господарювання, які здійснюють свою професійну діяльність в будівлях позивачів - 1, 2, 3, на будь-якому виді автотранспорту, в тому числі і на велосипеді по асфальтно-дорожньому покриттю дорозі/проїзді, до земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по частині земельної ділянки, яка на праві приватної власності перебуває у володінні, користуванні та розпорядженні малолітнього ОСОБА_4 , представником якого є ОСОБА_5 , яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,6520 га, кадастровий номер 32103300000:06:007:0045 шляхом перешкоди заборони охоронцями, відповідачем ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_5 , встановлення додатково нових огорож (бетонних плит, металевих конструкцій, бетонних блоків), огороджувальних перешкод, шлагбаумів, тощо.
Обгрунтовуючи заяву, позивач посилався на те, що  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , представником якого є його мама ОСОБА_5 , є власниками суміжних земельних ділянок в межах території господарчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , та використовувалися орендарями нежитлових приміщень/будівель, що розміщені на цих земельних ділянках, безособово, безперешкодно та на безоплатній основі користувались асфальтно-дорожнім покриттям, яке пролягає від дороги по АДРЕСА_1 і по території господарчого комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до всіх нежитлових будівель, розміщених на даній території. Протягом липня-серпня 2021 року ОСОБА_5 встановила огорожу на межі з суміжними земельними ділянками, чим фактично перешкоджає проїзду транспортних засобів позивачів та орендарів до господарчих будівель, розташованих на ділянках позивачів. З метою захисту своїх прав позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов`язання його вчинити певні дії, прибрати огорожу, шляхом демонтажу за власні кошти незаконно встановленого бетонного паркану (огорожі) з бетонних плит, металевого збору, які є суцільними та висотою більше двох метрів, яка встановлена на межах земельної ділянки відповідача з сусідніми суміжними земельними ділянками позивачів.
На думку заявника невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених прав та інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись до суду.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1  про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою, позивач  ОСОБА_1  подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення його заяви про забезпечення позову. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що суд заяву про забезпечення позову розглянув поверхнево, односторонньо та виніс ухвалу на частковій аргументації заяви про забезпечення позову, не взявши до уваги всі об`єктивні обставини та надані заявником ОСОБА_1 докази фактичності перекриття ОСОБА_5 можливості вільного доступу до приватної власності, встановлення бетонних плит, огорож, блоків без проектних рішень, погоджених органом державної влади, без згоди співвласників земельних ділянок, в порушення вимог ДБН, а тому, на думку позивача, такі дії суду свідчать про упередженість суду першої інстанції, який жодним чином повно та всесторонньо не вивчивши матеріали справи, не взявши до уваги фактичність порушення ст. 47 Конституції України, виніс завідомо неправосудне рішення, яке підлягає негайному скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 проти задоволення скарги заперечила та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Масловський І.А.,апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).
Суд першої інстанції, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, дійшов правильного висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. При цьому, судом детально проаналізовано усі долучені ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову докази, які, дійсно, не доводять наявності підстав для задоволення його заяви, а зводяться до обґрунтування суті позовних вимог, що не являється предметом доказування при вирішенні питання про забезпечення позову.
Зокрема, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з долучених до позовної заяви та заяви про забезпечення позову документів вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_5 , дійсно є власниками суміжних земельних ділянок.
Наявні у справі проекти землеустрою містять висновки Управління містобудування та архітектури БМР: від 11.05.2016 року № 15/16; від 11.05.2016 року № 15/18; від 11.05.2016 року № 15/20; від 11.05.2016 року № 15/10; від 11.05.2016 року № 15/14 в п. 5.2 яких зазначено, що спорудження нових огорож, парканів, заміна існуючих огорож по периметру земельних ділянок повинна здійснюватись власником земельної ділянки за згодою з суміжними землекористувачами при дотриманні вимог ДСТУ-НБВ.2.6-188:2013, ДБН Б.2.2-5:2011 з урахуванням висоти та ін.
З наявних відео - та фотодоказів, що містяться на оптичному диску, судом встановлено наявність огорожі на певній території, однак при цьому зроблено цілком правильний висновок про те, що дані докази жодним чином не підтверджують доводи заяви ОСОБА_1 про необхідність вжиття заходів забезпечення позову. 
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на недоведеність заявником необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та беручи до уваги неспівмірність визначених ним заходів його позовним вимогам, обґрунтованим є висновок суду про те, що наведений заявником вид забезпечення позову не є належним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні рішення суду у разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам… Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів… Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Враховуючи викладене, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність доводів, викладених у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову, та, як наслідок, відмову у задоволенні заяви.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.      
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 рокупро відмову у забезпеченні позову- залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: